Унікальний номер справи 757/59110/25-ц
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6762/2026
Головуючий у суді першої інстанції Т. В. Остапчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

08 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1 

заінтересована особа  ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Сіренком Юрієм Євгеновичем , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2025 року, постановлену у складі судді Остапчук Т.В., в примішенні Печерського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, мотивованою тим, що заявнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007 належить квартира АДРЕСА_1 .11.07.2007 заявник отримав на споживчі цілі, з метою купівлі квартири, кредит в іноземній валюті у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та одночасно із цим передав вказану квартиру в іпотеку банку.08.11.2025 ОСОБА_1 надійшло повідомлення через додаток «Дія» щодо зняття з місця реєстрації за адресою  АДРЕСА_2 . 
Заявник вказав, що 08.11.2025 йому стало відомо про те, що відбулося звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на належну йому квартиру, яка була передана в іпотеку, як таку, що не була реалізована на торгах, внаслідок чого 03.11.2025 її власником став ОСОБА_2 .
Внаслідок послідовного укладення в один і той же день (30.07.2021) договорів відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки квартири, укладеного із заявником, це право перейшло від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до АТ «Оксі Банк», від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ», а від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» до ОСОБА_2 . Первісні кредитори АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» ніколи не перебували у процедурі ліквідації.
Заявник вказує, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. 
На думку заявника, нерухоме майно вибуло із власності поза його волею та з порушенням норм діючого законодавства, а тому він має намір звернутися до суду за захистом своїх порушених прав із позовною заявою до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
У зв`язку із наведеним заявник просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3229619980000, загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м.; заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції реєстрації прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також відповідні повноваження щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до будь-яких реєстрів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3229619980000, загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м.; заборони ОСОБА_2 вчиняти дії зі зрізання, зміни чи пошкодження запірних механізмів на дверних замках квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3229619980000, загальною площею 64.9 кв.м., житловою площею 37.5 кв.м.; заборони ОСОБА_2 передавати право користування третім особам (здавати в найм, оренду) квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3229619980000, загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1 через свого представника Сіренка Ю. Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права призначив розгляд заяви про забезпечення позову в судовому засіданні з істотним порушенням принципу оперативності та мети інституту забезпечення позову, який спрямований на негайне запобігання порушенню прав, не для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням, а з викликом заявника та майбутнього відповідача.
Суд проігнорував обставини, прямо наведені у заяві про вжиття заходів забезпечення позову щодо незаконності набуття ОСОБА_2 30.07.2021 прав кредитора та іпотекодержателя. 
Відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову суд взяв до уваги лише інтереси ОСОБА_2 , урахувавши подані ним заперечення та не надав жодної оцінки доводам заявника щодо необхідності накладення арешту на спірну квартиру. Таким чином суд фактично поставив інтереси ОСОБА_2 вище за право заявника на ефективний судовий захист, що суперечить ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судом не було взято до уваги, що тимчасове обмеження у вигляді арешту та заборони виселення заявника чи зміни замків - не позбавляє ОСОБА_2 права власності, а лише зберігає спірне майно до вирішення спору по суті. Тобто права ОСОБА_2 не були б порушені тимчасовим, до моменту вирішення судового спору, вжиттям заходів забезпечення позову. 
Суд в оскаржуваній ухвалі послався на положення статей 2, 44 ЦПК України щодо недопустимості зловживання процесуальними правами, однак не вказав про які саме права та законні інтереси інших учасників процесу йде мова та в чому саме полягає таке порушення.
Крім того, суд залишив поза увагою реальні ризики втрати квартири законним власником, оскільки ОСОБА_2 може здійснити відчуження квартири третім особам; передати її в іпотеку; обтяжити її орендою; вчинити дії, спрямовані на фактичне позбавлення заявника можливості користуватися своїм єдиним житлом тощо, що призведе до порушення прав та інтересів ОСОБА_1 . 
Заявник звернув увагу на те, що ОСОБА_2 неодноразово заявляв про намір примусового виселення ОСОБА_1 із квартири, попри те, що вона була і залишається єдиним житлом заявника. Крім того, ОСОБА_2 погрожував зміною замків, припиненням електро-та газопостачання, а також передачею квартири в користування стороннім особам. Зокрема, 07.11.2025 за особистою заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було знято з місця реєстрації у спірній квартирі, що свідчить про фактичний початок дій, спрямованих на позбавлення заявника доступу до свого єдиного житла.
Суд першої інстанції жодним чином не надав оцінки наведеним заявником обставинам, доводам та доказам, які безпосередньо підтверджують наявність реальних і безпосередніх ризиків порушення його прав у разі невжиття заходів забезпечення позову. В оскаржуваній ухвалі відсутній будь-який аналіз викладених у заяві аргументів щодо можливості відчуження квартири, її обтяження, фактичного позбавлення заявника доступу до єдиного житла, а також вже вчинених ОСОБА_2 дій, спрямованих на усунення заявника від користування спірним майном.
Також ОСОБА_1 зазначив, що після судового засідання 02.12.2025, ОСОБА_2 вчинив дії, які підтверджують обґрунтованість заяви про забезпечення позову. Зокрема ОСОБА_2 повторно намагався здійснити примусове виселення дочки заявника; чинить психологічний тиск на неї, вимагаючи виселення; здійснював спроби заміни замків, користуючись тим, що заявник проходить військову службу в ЗСУ.
Зявник стверджує, що ці обставини свідчать про реальну загрозу втрати контролю над квартирою та необхідність негайного судового втручання.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Сіренко Ю. Є. підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити на підставі викладених у ній доводів.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду вважає законною та обгрунтованою, просить залишити її без змін. 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову до подання позовної заяви мотивована тим, що подана заява не містить доказів про існування обставин, які унеможливлять виконання рішення суду, у разі невжиття вказаного в заяві виду забезпечення позову. Зокрема заява не містить обґрунтування ризиків здійснення майбутнім відповідачем будь-яких дій направлених на відчуження майна. У заяві не зазначені обставини та докази, які б підтверджували те, що застосування вказаного заходу забезпечення позову не призведе до дисбалансу прав сторін у справі.
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.
Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року у справі № 641/6173/21 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Як вбачається із змісту заяви про забезпечення позову, підставою її подання слугувало набуття ОСОБА_2 03.11.2025 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Заявник вказував, що таке набуття права власності на належну йому квартиру відбулося у незаконний спосіб, відтак між сторонами виник спір щодо вказаного нерухомого майна, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, так як спірна квартира може бути відчужена її теперішнім власником на користь третіх осіб.
Як вбачається із матеріалів справи, 11 липня 2007 року між Акціонерним поштово - пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано в кредит грошові кошти в сумі 294 350, 00 дол. CШA, зі сплатою 13 % річних на умовах, визначених кредитним договором. Кінцевий термін повернення основної заборгованості - 11.07.2027. 
11 липня 2007 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/9408/74/57728 від 11.07.2007, між AT«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , було укладено договір іпотеки, посвідчений 11 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П., за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку придбану за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1 .
20 березня 2009 року між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 96-05/13/531 до кредитного договору. Відповідні зміни були внесені і в договір іпотеки.
Постановою Київського апеляційного суду від 19.01.2021 року по справі №757/30160/20-ц було задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М., заінтересовані особи: АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у виконавчому провадженні № 62382095 з примусового виконання виконавчого напису № 1231 від 01.06.2020, звернуто стягнення заборгованості на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у виконавчому провадженні № 62382095 з примусового виконання виконавчого напису № 1231 від 01 червня 2020, а саме на квартиру, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2022 у цивільній справі № 757/9916/21-ц задоволено позов  ОСОБА_1 ,визнано виконавчий напис, вчинений 01.06.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О. В., зареєстрований в реєстрі за №1321 таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.09.2023 було задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 30.11.2022 та призначено справу до розгляду. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2023 позов ОСОБА_1 задоволено. Київським апеляційним судом при розгляді справи № 757/9916/21-ц було встановлено, що оскільки, умови кредитного договору № 014/9408/74/57728 ОСОБА_1 не виконувались, виникла заборгованість за основним зобов`язанням, внаслідок чого Кредитор (Іпотекодержатель) набув законного права на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна у спосіб та порядок, право вибору якого належить виключно АТ Райффайзен Банк Аваль». Також апеляційний суд зазначив, що договір іпотеки укладений АТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_1 на дату звернення його з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є чинним, в судовому порядку не припинений та не визнаний недійсним, відповідно квартира за АДРЕСА_1 є предметом іпотеки, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та за її рахунок підлягають задоволенню майнові вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль». АТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору іпотеки, в зв`язку з невиконанням останнім умов кредитного договору за № 014/9408/74/57728 від 11.07.2007, користуючись своїм правом на задоволення вимог за рахунок заставного майна, звернулось в позасудовому порядку до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко О. В. із заявою про вчинення виконавчого напису пре звернення стягнення на нерухоме майно квартиру за АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2024 у цивільній справі №757/9916/21-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен банк Аваль», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.04.2025 року у справі №757/6152/25-ц задоволено заяву приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кудрановського Ю. В. про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником. Замінено сторону виконавчого провадження ВП №63263409 по виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Шевченко О. В від 01.06.2020 № 1321 про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності з АТ «Райффайзен Банк Аваль» ЄРДПОУ: 14305909 на ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 .
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14.10.2025 було скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2021 року у справі №757/9916/21-ц, щодо зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, що вчинений 01.06.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О. В., зареєстроване в реєстрі за № 1321.
Також, Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03.07.2025 у справі №757/49614/17-ц позов  ОСОБА_2 до    ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору,   ОСОБА_4 , АТ «ОКСІ БАНК», ТОВ «ФК «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ», про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 421 151 долар США 28 центів, що за курсом НБУ становить 63 311 202 грн 94 коп. ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за Кредитним договором № 014/9408/74/57728 від 11.07.2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. від 11.07.2007 за реєстровим номером 3660 і зареєстрованого в державному реєстрі правочинів від 11.07.2007, шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу на рівні ринкових цін на підставі оцінки, здійсненої в межах виконавчого провадження, на користь ОСОБА_2 .
З огляду на вказане вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим позовним вимогам, а також оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем заявлено недостатньо обґрунтоване припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову. Зокрема заявником не надано доказів, які б підтверджували існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або того, що захист його прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль.
При цьому суд вірно врахував відсутність будь-яких належних доказів на підтвердження вчинення дій ОСОБА_2 щодо відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб після того, як право власності на це майно було зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_2 .
Твердження ОСОБА_1 про необхідність накладення арешту на спірнку квартиру через недобросовісну поведінку ОСОБА_2 , не може слугувати підставою для необхідності застосування заходу забезпечення позову у майбутній справі, оскільки повністю суперечить наведеним вище нормам закону та правовій позиції Верховного Суду, застосування якої є обов`язковим. 
Так, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстнції вірно врахував, що позивач посилається виключно на те, що відповідач за можливості вчинить дії щодо відчуження належного йому майна, що може зробити неможливим виконання рішення суду. 
Однак посилання позивача на наявність потенційного ризику невиконання відповідачем судового рішення у разі задоволення позову є лише припущенням, яке не обгрунтовано належно позивачем, а тому не підтверджує ризику ймовірності утруднення виконання судового рішення, у разі його ухвалення на користь позивача, ураховуючи наведені вище обставини.
Колегія суддів звертає увагу, що підставою для застосування заходів забезпечення позову до його подання може бути встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду.
У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, заявник вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення у випадку ухвалення на його користь, проте не довів належними чи допустимими доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, із яким заявник мав намір звернутися до суду. Зокрема не навів достатніх підстав, які б свідчили, що невжиття обраного заходу забезпечення позову ускладнить чи унеможливить захист та поновлення порушених (на його думку) прав або інтересів ОСОБА_1 .
Проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову у кожній справі окремо.
Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що стосуєються вирішення питання про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу заявника без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Сіренком Юрієм Євгеновичем , залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 27 квітня 2026 року.

Судді Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна