Справа № 161/19379/25 	Головуючий у 1 інстанції: Шестернін В. Д. 	
Провадження № 22-ц/802/490/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В., 
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, за апеляційною скаргою відповідача Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що 03 червня 2025 року до Ковельського міськрайонного суду Волинської області надійшли матеріали про вчинення нею адмінправопорушення передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, а саме про несвоєчасне подання податкової декларації платника єдиного податку. 
За результатами розгляду вказаних матеріалів постановою судді цього ж суду від 16 липня 2025 року провадження в справі про адміністративне правопорушення, на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, було закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду цієї адміністративної справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2025 року постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2025 року скасовано, а провадження в даній справі про адміністративне правопорушення, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Крім того позивач зазначала, що незаконними діями відповідача Головного управління ДПС у Волинський області їй було завдано матеріальну шкоду, яка полягає у понесених витратах на правничу допомогу в розмірі 21000 грн.
Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету на свою користь майнову шкоду в розмірі 21000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за завдану матеріальну шкоду 3000 грн – понесені витрати на отримання професійної правничої допомоги при здійсненні захисту її інтересів під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, відповідач Головне управління ДПС у Волинській області подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував того, що стягнення витрат на оплату правничої допомоги, яка надавалась позивачу в адміністративній справі не є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просила залишити його в силі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування грошової суми, сплаченої нею за надану їй правничу допомогу адвокатом з врахуванням співмірності щодо складності справи в порядку цивільного судочинства, як матеріальної шкоди завданої їй відповідачем, оскільки в чинному КУпАП не передбачений порядок відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката особі, провадження щодо якої закрите у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Такі висновки суду є правильними.
Встановлено, що 07 березня 2025 року працівниками відповідача було проведено камеральну податкову перевірку ПП «Реал-Авто», за результатами якої встановлено факт несвоєчасного подання платником податків податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за податковий період 2024 року (граничний термін подання декларації – 10 лютого 2025 року, а фактично подано – 02 березня 2025 року) та складено відповідний акт за №6712/03-20/04-04-37373394 від 07березня 2025 року. На підставі цього акту винесено податкове повідомлення-рішення №00108630404 від 03 квітня 2025 року, який застосовано до ПП «Реал-Авто» штраф у розмірі 340 грн, яким позивач ОСОБА_1 сплатила 14 квітня 2025 року.
Крім того 29 травня 2025 року головним державним інспектором відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі торгівлі Головного управління ДПС у Волинській області Боцяновською Ю.Ю. було складено протокол про адміністративне правопорушення №898/03-20-04-04 щодо позивача ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП.
Зі змісту цього протоколу вбачається, що ОСОБА_1 , як керівник ПП «Реал-Авто», обвинувачувалася в порушенні встановленого законом порядку ведення податкового обліку, а саме несвоєчасному поданні податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за податковий період 2024 року (граничний термін подання декларації – 10 лютого 2025 року, а фактично подано – 02 березня 2025 року), чим порушила п. 49.1, пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України.
Постановою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2025 року провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 було закрито з підстав передбачених п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2025 року зазначену постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2025 року скасовано з підстав передбачених п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Зокрема у даній постанові апеляційного суду зазначено, що податковий орган у протоколі про адміністративне правопорушення вказував, що ОСОБА_1 порушила п. 49.1, пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, які передбачають необхідність подання до контролюючого органу податкової декларації за базовий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю, однак не надав доказів вчинення нею порушень саме цих приписів податкового законодавства, разом з тим, в акті камеральної перевірки за №6712/03-20/04-04-37373394 від 07 березня 2025 року, на підставі якого і було фактично складено протокол про адміністративне правопорушення, зафіксовано порушення п. 49.2, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, які передбачають необхідність подання до контролюючого органу податкової декларації за базовий (звітний) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю.
Також встановлено, що під час провадження у вищезазначеній справі про адміністративне правопорушення захист ОСОБА_1 здійснювала адвокат Дробчак Л. В., витрати на професійну правничу допомогу становлять 21000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 14 квітня 2025 року, актами приймання-передачі виконаних робіт: від 01 червня 2025 року, від 03 липня 2025 року та від 05 серпня 2025 року, квитанціями до прибуткових касових ордерів від 01 червня 2025 року, від 03 липня 2025 року та від 05 серпня 2025 року, реєстром витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що сплачені громадянином грошові кошти у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку, застосуванню підлягає спеціальна норма матеріального закону.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22).
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано належні та допустимі докази, із зазначенням розміру цих витрат, які вона понесла.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у справі про безпідставність притягнення її до адміністративної відповідальності виконавчим органом державної влади, що є підставою для відшкодування останній цих витрат за рахунок коштів державного бюджету.
Таким чином, на думку колегії суддів, ухвалене судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відповідає вимогам закону.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу відповідача Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді