Миколаївський районний суд Одеської області 

Справа № 508/449/25
Номер проведження 2/508/9/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року 
Миколаївський районний суд
Одеської області

В складі головуючого судді Горобця В.Л.
Секретаря Товт Т.В.

Розглянувши у судовому засіданні в селищі Миколаївка цивільну справу у загальному позовному провадженні за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівської сільської ради, Березівського району, Одеської області про позбавлення батьківських прав, 

В С Т А Н О В И В :

З 15.10.2005 року по 31.08.2021 року позивач, ОСОБА_1 , перебував у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . 31.08.2021 року між позивачем у цій справі, та відповідачкою було розірвано шлюб, про що було видано Рішення суду про розірвання шлюбу від 31.08.2021 року ( Справа № 508/44/21, Провадження 2/508/113/21 ).
Від цього шлюбу він виховує двох дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на його утриманні та проживають з ним. 
Відповідачка у цій справі з лютого 2021 року не проявляє зацікавленості в подальшій долі дітей, не цікавиться їх успіхами та станом здоров`я.
ОСОБА_2 , не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як важливу складову виховання. Відповідачка зовсім не спілкується з дитиною, що є необхідною складовою для його нормального самоусвідомлення та розуміння інституту родинних відносин; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти.
Нажаль, створились умови, які шкодять інтересам дитини.
На даний час ОСОБА_2 , проживає окремо ( була зареєстрована за адресою проживання свого батька: АДРЕСА_1 ). Де вона зараз фактично мешкає ні позивачу, ні його дітям нічого не відомо. Ніякого зв`язку з ними відповідачка не підтримує та участі у вихованні дітей не приймає, що перестало забезпечувати сімейне виховання та суперечить інтересам дітей.
З метою повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей позивач, вважає за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав.
Ухвалою суду від 21.05.2025 року відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 05.08.2025 року було зобовязано Службу у справах дітей Чернівської сільської ради, Березівського району, Одеської області надати письмовий висновок про доцільність (недоцільність) позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області 22.01.2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд.
У судовому засіданні позивач  ОСОБА_1 , та його представник, адвокат Гаврилович І.П., свої позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , пояснив суду наступне, що до нього звернувся син, щоб він надав заяву до суду про позбавлення батьківських прав матір. Так як вона не приймала участі у вихованні дітей, не дзвонила, не спілкувалась, матеріально не допомогала. Він сам займається вихованням та утриманням дітей з 07.02.2021 року. Відповідачка не спілкується з дітьми, навіть не вітається з дітьми. В серпні 2024 року відповідачка спілкувалась з сином один раз. Він спілкувався з відповідачем по телефону. До органу опіки і піклування він не звертався, що матір не спілкується з дітьми. На теперішній час ні він ні діти не хочуть спілкуватися з відповідачкою. За 5 років відповідачка дала 1500 гривень допомоги дітям, з днем народження дітей не вітала.
У судовому засіданні представниквідповідача ОСОБА_2 , адвокат Павлова Г.М., позовні вимоги не визнала та просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.
У судовому засіданнівідповідачка ОСОБА_2 , пояснила суду, те що 07.02.2021 року залишила сім*ю, так як чоловік знущався з неї, бив. Вона не витримала і поїхала в місто Одесу. Дітей залишила з позивачем. На теперішній час хоче спілкуватися з дитиною. В 2021 році спілкувалась з дитиною по телефону. Вона з дитиною переписувалась по вайберу. Зустрічалась з дітьми в селі на дитячій площадці. Залишила дітей з позивачем і після розлучення спілкування припинилось. Дітям залиши свою частину будинку в якому на даний час прживає позивач з сином. Позивач блокував телефон у дітей, щоб вона не могла спілкувати з дітьми. Вона має окреме житло, один рік. Пропонувала сину, щоб він приїздив до неї в місто в гості. Допомогала матеріально дітям. Зверталась у грудні 2025 року до органу опіки, щоб встановили дні й часи для спілкування з дітьми. Так дійсно звернулась до опіки після того, як отримала копію позовної заяви. До будинку вона не приходила в гості до дітей. Вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом щоб уникнути мобілізації до лав ЗСУ.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей ( орган опіки та піклування ) Чернівської сільської ради, Березівського району, Одеської області ОСОБА_5 , в судовому засіданні, позовні вимоги позивача не підтримала. До суду надала Висновок про недоцільно позбавляти відповідача батьківських прав. Суду пояснила, що дитина була на комісії, думку дитини не питали. Матір була на комісії, батько і матір надавали пояснення. 
В судовому засіданні були допитана свідок ОСОБА_6 та спільні діти позивача та відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. 
Свідок ОСОБА_6 , з 2021 року пояснила, що являється класним керівником ОСОБА_4 5 років. Дитина відвідує школу справно, постійно спілкується з батьком, всі 5 років батько був на зв*язку. Матір жодного разу в школі не бачила. Займається вихованням лише батько. Мати жодного разу не телефонувала та не питала, як справи у дитини. Батько цікавиться дитиною, дитина чиста, охайна, домашні завдання виконує. Склад комісії був не повний, були члени виконкому 27 чоловік. Присутні були 11 чоловік. Більшість було 6-7 чоловік за те щоб позбавити матір батьківських прав. Не присутні члени голосували у вайбері. Фізично вони були відсутні.
Донька позивача та відповідача ОСОБА_3 , суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є її батьками. Відповідачка, мати ОСОБА_7 , взагалі не спілкується з братом та з нею. В квітні 2021 року спілкувалися вперше та в останнє. В 2022 році відповідачка один раз зателефонувала сказала, що почалась війна. В 2024 році в нетверезому стані телефонувала мама, але вона відмовилась спілкуватись з нею. Її вітала з днем народження в 2021 році. Часто до розлучення були сварки в родині. В літку 2024 року матір ображала нецензурною лайкою, має запис розмови. Матір приходила додому в нетверезому стані, коли вони проживали разом, ображала її тим провокувала батька. Матір їхала в одному автобусі з нею, але зробила вид що не знає її і не помічає.
Син позивача та відповідача ОСОБА_4 , суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_2 , є його батьками. Мама з татом розлучились. В 2024 році мама дала кошти і все. Більше нічим мама не допомогає. Він проживає з батьком. Батько добре відноситься до нього, піклується за ним. Мама жодного разу не вітала його з днем народження. Він не бажає спілкуватися з мамою. Сестра давала запис спілкування з матір*ю, коли вона ображала сестру нецензурою лайкою, від тоді він не бажає спілкуватися з мамою.
Суд враховуючи пояснення учасників, свідка, спільних дітей позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ( а.с. 6).
Відповідно до Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 31.08.2021 року справа № 508/44/21, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано та змінено прізвище ОСОБА_8 на дошлюбне « ОСОБА_9 » та визначено місце проживання сина, ОСОБА_4 разом з батьком ( а.с. 7).
Відповідно до заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які містяться в матеріалах справи, вихованням сина ОСОБА_4 займається батько ОСОБА_1 . Мати участі у виховані сина не приймає з 2021 року ( а.с. 11,12).
Відповідно до довідок та характеристик виданих Скосарівським ЗЗСО Чернівської сільської ради, Березівського району, Одеської області, де навчається син позива та відповідачки ОСОБА_12 , навчанням та вихованням сина займається батько ОСОБА_1 , мати – ОСОБА_2 , участі у шкільному житті сина ОСОБА_12 , участі не приймає ( а.с. 13,14,15).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача.
Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим та злісним нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб тощо.
Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів неповнолітніх дітей шляхом позбавлення матері стосовно дітей батьківських прав.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові 23.04.2020 у справі № 420/1075/17.
Представник позивача ОСОБА_13 , у підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідачка систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, разом з сином не проживає, не цікавиться життям та навчанням дитини. Це підтверджено показами свідків та матеріалами справи.
Проживання матері окремо від дітей не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.
На думку суду, позбавлення відповідачку батьківських прав порушуватиме її права та не відповідатиме інтересам самої дитини. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з мамою не виключає можливість налагодження між ними стосунків у майбутньому.
Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки стосовно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано.
У постанові від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/2.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 13.03.2019 в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17.
В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006, Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996, п. 78).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення у справі "Мак Майкл проти Сполученого Королівства" від 24.02.1995, п. 86, 87).
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справи "Кутцнер проти Німеччини", п. 65, та "Зоммерфельд проти Німеччини", п. 66).
Суд також акцентує увагу на тому, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції", п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини ( справа"Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" п. 148).
Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", п. 99). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" від 26.10.2006, п. 72 і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" від 21.06.2007).
З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К. А. проти Фінляндії", п. 92). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.
Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Ілля Ляпін проти Росії від 30.06.2020).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Чернівської сільської ради, Березівського району, Одеської області від 11.12.2025 року, не доцільно позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 , відносно сина ( а.с. 100-102). 
Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Однак, як зазначено в ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20).
Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому.
Так, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ними сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо дитини чи вчиняла інші подібні дії.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позовна заява позивача про позбавлення батьківських прав відповідачку відносно сина не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки інші докази не відповідають інтересам дитини.
Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про її злісне ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.
Позивачем та його представником не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню сина, при цьому доказів того, що до останнього застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано.
Саме по собі не відвідування відповідачкою навчального закладу в якому навчається син позивача та відповідачки, не часте спілкування з дитиною, ненадання матеріальної допомоги, бажання дитини позбавити матір батьківських прав, не є тими підставами, які вказують на свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими правами, що може призвести до позбавлення її батьківських прав судом.
Суд не приймає до уваги заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які містяться в матеріалах справи, оскільки дані особи не допитувалися в судовому засіданні в якості свідків під присягою і їхні пояснення на містять протиправної поведінки відповідачки по відношенню до сина.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення опираючись також на думку неповнолітнього сина та повнолітньої доньки позивача та відповідача, оскільки матеріали справи інших доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачкою своїми обов`язками по відношенню до сина не містять.
Під час розгляду справи не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про нагальну необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її сина ОСОБА_4 , та відповідно розрив сімейних зв`язків між сином та мамою.
Врахувавши конкретні обставини справи, інтереси дитини, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя сина. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачку батьківських прав.
З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин, не вбачає необхідності в позбавленні відповідачки батьківських прав.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує і те, що як зазначено ЄСПЛ у рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплата судових витрат покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 19; 77; 247; 258; 263; 268; 273; 354 ЦПК України, ст. ст. 164; 166 Сімейного Кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівської сільської ради, Березівського району, Одеської області про позбавлення батьківських прав- відмовити. 
Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня повного складання тексту рішення, а стороною що не була присутня в судовому засіданні з дня отримання копії рішення до Одеського апеляційного суду.
Повний текст рішення виготовлено 25 травня 2026 року.

Суддя:  Горобець В.Л.