ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
29.05.2026	Справа № 760/172/23	

За позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" 
про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою 
Суддя О.В. Гумега 
секретар судового засідання
Ю.В.Завадська
Представники: 
прокурор - Колодчина Р.В.;
від позивача - не з`явився;
від відповідача - не з`явився.

УСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання недійсними правочинів.
Разом з позовом до Солом`янського районного суду м. Києва подано заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2023 № 760/172/23 задоволено заяву про забезпечення позову. Накладено арешт на нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності та зареєстрована за Товариством з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт". Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, вчиняти дії щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно об`єкта нерухомості - нежитлової будівлі літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв.м АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2430687880000. 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2023 відкрито провадження у цивільній справі № 760/172/23 за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2023 у справі № 760/172/23 задоволено позов у даній справі.
Усунуто перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11.08.2021 року, індексний номер 59773831.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 22,8 кв. м та гараж за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 22,8 кв. м та гаража загальною площею 16,6 кв. м від 04.11.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. та зареєстрований за № 3721.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.11.2021 року, індексний номер 61375532.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 22,8 кв. м та гараж загальною площею 16,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
Застосовано наслідки недійсності правочину - договору купівлі-продажу від 04.11.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. та зареєстрований за № 3721, оформлені актом приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. та зареєстрованим у реєстрі за № № 5494, 5495.
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021 року, індексний номер 62549495.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ТОВ "Девелопмент Естейт" на нежитлову будівлю літ. "А-1" та гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ "Девелопмент Естейт" на користь Київської міської прокуратури 13 645 грн судового збору.
В решті позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 20.11.2024 у справі №760/172/23 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05.09.2023 скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Провадження у справі за позовними вимогами Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними правочинів, припинення права власності - закрито.
Повідомлено Першого заступника керівника Київської міської прокуратури, що розгляд цієї справи в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними правочинів, припинення права власності віднесений до юрисдикції господарського суду.
У задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання недійсними правочинів - відмовлено.
Стягнуто з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 20 467 грн 50 коп.
У вищезазначеній постанові Київського апеляційного суду колегія суддів, зокрема, дійшла висновку, що спір у вказаній частині, а саме щодо вимоги прокурора про усунення перешкод територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні вказаною земельною ділянкою шляхом визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ "Девелопмент Естейт", не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки за змістом спірних правовідносин спір у цій частині є предметом вирішення в порядку господарського судочинства з огляду на положення статей 4, 20 ГПК України.
Також позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ТОВ "Девелопмент Естейт" на спірну нежитлову будівлю та припинення вказаного права за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, що виключає розгляд справи у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.
13.06.2025 представник Київської міської прокуратури подав до Київського апеляційного суду заяву про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Господарського суду міста Києва.
19.06.2025 Київським апеляційним судом витребувано з Солом`янського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи №760/172/23, які надійшли до суду апеляційної інстанції 21.08.2025.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.09.2025 постановлено заяву Київської міської прокуратури задовольнити; передати справу № 760/172/23 в частині вирішення позовних вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними правочинів, припинення права власності до Господарського суду міста Києва для вирішення в порядку господарського судочинства.
25.09.2025 матеріали справи №760/172/23 надійшли до Господарського суду міста Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2025 справу №760/172/23 передано на розгляд судді Гумезі О.В.
Під час опрацювання матеріалів справи Солом`янського районного суду м. Києва №760/172/23, яка надійшла з Київського апеляційного суду на виконання ухвали від 22.09.2025 року, було встановлено невідповідність оформлення зазначеної вище справи до вимог розділу ІХ "Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України", у зв`язку з чим складено Акт про стан справи від 25.09.2025 № 269/25 та направлено матеріали справи №760/172/23 до Київського апеляційного суду. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 відкладено вирішення питання про прийняття до свого провадження справи №760/172/23 до її повернення із Київського апеляційного суду.
06.11.2025 матеріали справи №760/172/23 надійшли до Господарського суду міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 позовну заяву прокурора залишено без руху, встановлено прокурору спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.
25.11.2025 до суду від прокурора надійшла заява на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 разом із доданими до неї документами. Згідно наведеної заяви прокурор вказав, що звернувся до суду з наступними позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт":
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014), шляхом визнання недійсним правочину, щодо передачі ОСОБА_2 у статутний капітал Товариству з обмежено відповідальністю "Девелопмент Естейт" нерухомого майна - нежитлову будівлю літера "А-1", гараж літера "Б", загальною площею 22,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , оформлений Актом приймання -передачі нерухомого майна від 22.12.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № № 5494, 5495 (далі - Вимога 1);
- усунути перешкоди територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" на нежитлову будівлю літера "А-1", гараж літера "Б", загальною площею 22,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши вказане право Товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" (далі - Вимога 2).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2025 прийнято справу № 760/172/23 до свого провадження. Прийнято до розгляду позовну заяву № 15/1-9346-22 від 29.12.2022 у справі № 760/172/23 в частині вирішення позовних вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт", зміст яких викладено у заяві прокурора, поданій до Господарського суду міста Києва 25.11.2025 (Вимоги, 1, 2). Розгляд справи призначено на 19.01.2026 о 11:00 год.
19.12.2025 до суду від прокурора надійшла заява про зменшення позовних вимог, сформована в системі "Електронний суд" 18.12.2025 (далі - заява про зменшення позовних вимог), згідно якої заявлено такі позовні вимоги: усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ТОВ "Девелопмент Естейт" на нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, припинивши вказане право ТОВ "Девелопмент Естейт".
19.12.2025 до суду від прокурора надійшла заява, згідно якої заявлена прокурором позовна вимога в редакції, викладеній у заяві про зменшення позовних вимог, пред`явлена до ТОВ "Девелопмент Естейт". Наведеною заявою також надано докази на виконання вимог ухвали суду від 05.12.2025.
02.01.2026 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, згідно яких позивач повністю підтримав позовні вимоги, заявлені прокурором.
13.01.2026 до суду від прокурора надійшла заява про долучення доказів.
16.01.2026 до суду від відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника та відкладення підготовчого засідання у справі.
У підготовче засідання, призначене на 19.01.2026, з`явився прокурор. Представники позивача та відповідача не з`явились.
У підготовчому засіданні, призначеному на 19.01.2026, судом задоволено клопотання прокурора про зменшення позовних вимог.
Суд розглядає позовні вимоги прокурора в редакції заяви про зменшення позовних вимог.
У підготовчому засіданні, призначеному на 19.01.2026, суд долучив до матеріалів справи заяви з процесуальних питань, подані прокурором та позивачем.
У підготовчому засіданні, призначеному на 19.01.2026, суд, протокольною ухвалою, зобов`язав учасників справи, надати інформацію про наявність об`єктів нерухомого майна на спірній земельній ділянці до 1992 року та станом на час вирішення спору.
У підготовчому засіданні, призначеному на 19.01.2026, суд задовольнив клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду на тридцять днів, відкладено підготовче засідання у справі на 02.03.2026 о 10:20 год.
02.03.2026 до суду від відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 02.03.2026, у зв`язку з необхідністю відповідачем надати до суду витребувану інформацію. Відповідачем також повідомлено, що у разі закриття підготовчого провадження, на стадії розгляду по суті будуть надані нові докази (результати обстеження будівлі).
У підготовче засідання, призначене на 02.03.2026, з`явився прокурор. Представники позивача та відповідача не з`явились.
У підготовчому засіданні 02.03.2026 судом здійснювалась перевірка виконання сторонами вимог протокольної ухвали суду від 19.01.2026.
У підготовчому засіданні 02.03.2026 прокурор повідомив про відсутність додаткових заяв та клопотань та що обраний ним спосіб захисту у даному спорі є належним та ефективним.
У підготовчому засіданні 02.03.2026 судом оголошено перерву на 16.03.2026 о 11:40 год.
16.03.2026 до суд від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання у справі.
16.03.2026 до суд від відповідача надійшли пояснення по справі. 
Підготовче засідання, призначене на 16.03.2026, не відбулося у призначений час, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 призначено підготовче засідання у справі на 20.04.26 о 10:20 год.
У підготовче засідання, призначене на 20.04.2026, з`явився прокурор, представники позивача та відповідача не з`явились.
У підготовчому засіданні, призначеному на 20.04.2026, суд долучив до матеріалів справи заяви по суті справи та з процесуальних питань.
У підготовчому засіданні, призначеному на 20.04.2026, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2026 о 10:00 год. 
11.05.2026 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення у справі щодо неналежності доказу та неналежності обраного способу захисту.
11.05.2026 до суду від прокурора надійшло клопотання про долучення доказів, згідно якого прокурор просив суд визнати причини неподання доказів у справі поважними, долучити до матеріалів справи та прийняти до розгляду докази.
У судове засіданні, призначене на 11.05.2026, з`явився прокурор, представники позивача та відповідача не з`явились.
У судовому засіданні, призначеному на 11.05.2026, суд долучив до матеріалів справи письмові пояснення відповідача.
У судовому засіданні, призначеному на 11.05.2026, прокурор підтримав подане ним клопотання про долучення доказів та просив суд долучити докази до матеріалів справи.
У судовому засіданні, призначеному на 11.05.2026, суд визнав поважними причини неподання доказів до суду та долучив докази до матеріалів справи.
У судовому засіданні 11.05.2026 судом оголошено перерву на 29.05.2026 о 11:20 год.
У судове засідання, призначене на 29.05.2026, з`явився прокурор, представники позивача та відповідача не з`явились.
У судовому засіданні 29.05.2026 здійснювався розгляд справи по суті.
Відповідно до ст. 194 Господарського процесуального кодексу завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
При розгляді справи по суті в судовому засіданні 29.05.2026 судом заслухане вступне слово прокурора. Прокурор підтримав позовні вимоги в редакції заяви про зменшення позовних вимог.
Позиція позивача у даному спорі викладена у письмових поясненнях, поданих до суду 02.01.2026, згідно якої позивач вважає позов прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).
У судовому засіданні 29.05.2026 судом здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів, в яких прокурор виступив з промовою (заключним словом). 
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 29.05.2026.
У судовому засіданні 29.05.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
З`ясувавши обставини справи, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували відповідні обставини, суд

УСТАНОВИВ:

Суд розглядає позов у справі № 760/172/23 в частині вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) до ТОВ "Девелопмент Естейт" (далі - відповідач) про усунення перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) (далі - Земельна ділянка), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ТОВ "Девелопмент Естейт" на нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Об`єкт нерухомого майна), припинивши вказане право ТОВ "Девелопмент Естейт".
Позиція учасників справи.
Прокурор зазначив, що Земельна ділянка є комунальною власністю та рішень щодо передачі її у власність або користування будь-яким особам Київська міська рада не приймала.
В той же час, Об`єкт нерухомості, реєстрація права власності на який за ТОВ "Девелопмент Естейт" здійснена на підставі оспорюваного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495, - на Земельній ділянці відсутній.
З огляду на те, що в даному випадку річ (Об`єкт нерухомого майна) фактично не існує, тому, на думку прокурора, це майно не могло бути внесено до статутного капіталу ТОВ "Девелопмент Естейт" (на підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.11.2021).
Прокурор зазначив, що позов у даній справі пред`явлено ним на захист та відновлення порушених прав Київської міської ради на самостійне розпорядження Земельною ділянкою комунальної власності, оскільки проведена державна реєстрація права власності на Об`єкт нерухомого майна на вказаній земельні ділянці за ТОВ "Девелопмент Естейт" надає останньому привілейованого права користування Земельною ділянкою та виключає можливість розпорядження позивачем Земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень ст. 134 Земельного кодексу України.
На думку прокурора, державна реєстрація права власності на Об`єкт нерухомого майна за ТОВ "Девелопмент Естейт" є перешкодою в реалізації позивачем речових прав на Земельну ділянку, оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно і відповідні відомості формально наділяють відповідача певними юридичними правами щодо Земельної ділянки та одночасно створюють перешкоди для реалізації своїх прав їх законному власнику - Київській міській раді.
Прокурор наголосив, що Земельна ділянка площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) по АДРЕСА_1 вільна від капітальної забудови, тому позовні вимоги у порядку статті 376 Цивільного кодексу України ним не заявлялись.
Враховуючи відсутність Об`єкта нерухомого майна на Земельній ділянці по АДРЕСА_1, прокурор вважає, що для забезпечення територіальній громаді міста Києва реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо комунальної земельної ділянки, належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні Земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомого майна за відповідачем.
Позивач (Київська міська рада) вважає позов прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке.
Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, відповідно до статті 9 Земельного кодексу України та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.
Єдиним законним способом набуття права власності на земельні ділянки за юридичними чи фізичним особами має бути наявність рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Оскільки Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності в місті Києва не приймала рішень про передачу жодним особам Земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) у власність чи користування, прийняте державним реєстратором рішення від 23.12.2021 № 62549495 щодо реєстрації права власності ТОВ "Девелопмент Естейт" на Об`єкт нерухомого майна (нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв.м) може призвести до незаконного набуття прав на Земельну ділянку, завдає шкоду праву власності територіальної громади м. Києва, а отже є незаконним.
На твердження позивача, приватному нотаріусу Кондрі Л.В. (яким прийнято оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ "Девелопмент Естейт" на Об`єкт нерухомого майна) не було надано документи, що відповідно до вимог законодавства засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
На думку позивача, дії відповідача щодо реєстрації права власності на Об`єкт нерухомого майна на Земельній ділянці Київської міської ради були спрямовані на подальше неправомірне набуття права користування Земельною ділянкою на позаконкурентних засадах, що є незаконним та неправомірним, а також покладає обов`язок на Київську міську раду у прийнятті рішення про передачу Земельної ділянки виключно на користь особи, яка зареєструвала право власності на нерухомість.
Позивач зазначив, що Київська міська рада не зможе розпорядитися своєю земельною ділянкою, якщо на ній зареєстрований якийсь об`єкт, навіть якщо такого фізично не існує. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно має відображати лише ті права, які відповідають фактичному стану речей, тому збереження запису про спірне нерухоме майно порушуватиме принцип правової визначеності, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що може стати підставою для подальших судових оскаржень.
Відповідач (ТОВ "Девелопмент Естейт") відзив на позовну заяву не подав, водночас у письмових поясненнях у справі стверджував про не доведеність позивачем відсутності забудови на Земельній ділянці та про неналежність обраного способу захисту у спірних правовідносинах.
Відповідач зауважив, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
На думку відповідача, задоволення заявлених позовних вимог не вирішить юридичну долю спірного об`єкта нерухомого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Скасування рішення державного реєстратора не усуне перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською міською радою земельною ділянкою комунальної власності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. 
Щодо представництва прокурором інтересів держави в суді.
Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 ГПК України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Частини третя та четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи по суті) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. 
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достовірних доказів.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. 
Прокурор обгрунтував наявність у нього підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради з огляду на наступне:
- державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені територіальної громади виконує відповідна рада, тобто економічні інтереси держави полягають і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування;
- у спірному випадку Київська міська рада позбавлена можливості самостійно розпоряджатись Земельною ділянкою по АДРЕСА_1, внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на Об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою, якого взагалі фактично не існує, тому необхідність захисту порушеного права є очевидною; 
- порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, право власності на Об`єкт нерухомого майна зареєстровано за відповідачем на підставі документів, які не є правовстановлюючими, без проведення земельних торгів, а сама реєстрація права власності спрямована на подальше незаконне заволодіння комунальним майном, а саме Земельною ділянкою;
- державна реєстрація права власності на Об`єкт нерухомого майна посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, а також спрямована на використання земель територіальної громади міста всупереч вимогам чинного законодавства, що порушує права та охоронювані інтереси держави в особі Київської міської ради - органу, уповноваженого розпоряджатись землями комунальної власності міста Києва;
- порушення права територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування в межах наданої Конституцією України компетенції;
- на Київську міську раду, як власника, покладено обов`язок самостійно та через свій виконавчий орган контролювати збереження земельних ділянок територіальної громади міста Києва, відстежувати стан їх використання та перевіряти, чи не має місце порушення прав та інтересів територіальної громади на це майно;
- водночас, Київська міська рада неналежним чином здійснює повноваженнями, покладені на неї чинним законодавством; 
- так, достовірно знаючи з листа Київської міської прокуратури № 15/1-9346-22 від 11.07.2022 (т. 1 а.с. 64-67) не лише про незаконну реєстрацію права власності на нерухоме майно на комунальній земельній ділянці по АДРЕСА_1, а й про відсутність будь-якого майна на вказаній земельній ділянці, Київська міська рада заходів цивільно-правового характеру в суді не вжила, листом № 0570202/1-9024 від 15.07.2022 повідомила Київську міську прокуратуру про відсутність заперечень щодо звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (т. 1 а.с. 68).
На виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Київська міська прокуратура листом № 15/1-9346-22 від 08.12.2022 повідомила Київську міську раду про намір звернутися до суду з відповідним позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах (т. 1 а.с. 91).
Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та вірно визначив Київську міську раду позивачем за пред`явленим ним до суду позовом.
Судом враховано, що Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнір Бізнес Груп" щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді) ухвалено:
1. Визнати такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами.
2. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (п. 2 резолютивної частини рішення).
3. Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року (п. 3 резолютивної частини рішення);
4. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності (п. 4 резолютивної частини рішення).
Отже, зазначене рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді при зверненні з даним позовом до суду та при розгляді даної справи.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (ч. 2). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4).
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтями 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
11.08.2021 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. № 59773831 проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на житловий будинок літ. "А-1" загальною площею 22,8 кв. м та гараж по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2430687880000, номер запису 43430279.
Підставою для реєстрації стали виготовлені 09.08.2021 року ТОВ "АО "Грош Цена" документи: довідка щодо технічного стану об`єкта нерухомого майна, технічний паспорт, довідка про показники об`єкта нерухомого майна, а також довідка Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 22.07.2021 року (т. 1 а.с. 41-45, 50, 51).
04.11.2021 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого продавець передав у власність покупця житловий будинок, садибного типу, загальною площею 22,8 кв. м, житловою площею 10,6 кв. м, гараж загальною площею 16,6 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець прийняв зазначене майно у власність і сплатив за нього визначену цим договором ціну (т. 1 ас. 52-53).
04.11.2021, на підставі вказаного договору, рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. № 61375532 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстроване за ОСОБА_2 , номер запису 44855633.
01.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко І.В, на підставі виконаних ТОВ "АО "Грош Цена" документів: висновку від 25.11.2021 року № 0528/2021 щодо технічної можливості переведення об`єкта нерухомого майна з житлового будинку в нежитлову будівлю, технічного паспорта від 24.11.2021 року, довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 24.11.2021 року № 268/2021, була проведена державна реєстрація права власності № 61983100 на вказаний об`єкт нерухомого майна як на нежитлову будівлю загальною площею 22,8 кв. м (т. 1 а.с. 54-62).
22.12.2021, на підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна, нежитлова будівля літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м було передано ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ "Девелопмент Естейт" (т. 1 а.с. 63).
23.12.2021 рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. № 62549495 право власності на Об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м (номер запису 45895795) зареєстровано за ТОВ "Девелопмент Естейт" (далі - оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомого майна).
17.02.2022 ТОВ "Девелопмент Естейт" звернулося до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки площею 0,3126 га по АДРЕСА_1 .
24.11.2022 Київська міська рада прийняла рішення № 5703/5744 "Про відмову ТОВ "Девелопмент Естейт" у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_1 " (т. 1 а.с. 87-88).
У пояснювальній записці до проєкту вказаного рішення зазначено, що земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) за адресою: АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, вільна від капітальної забудови, частково належить до території вулиць та доріг та частково до території спецпризначення (т. 1 а.с. 82-85).
Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності в місті Києва не приймала рішень про передачу жодним фізичним чи юридичним особам земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) у власність чи користування, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.
З листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 18.07.2022 № 073-1844 вбачається, що документи, які надають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , Департаментом не видавалися та не реєструвалися (т. 1 а. с. 74-75).
Листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.07.2022 підтверджується, що містобудівні умови та обмеження для проєктування об`єкта будівництва на АДРЕСА_1 не надавалися (т. 1 а. с. 77, 78).
Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів від 16.08.2023 року зазначено, що за даними Міського земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:72:260:0014) по АДРЕСА_1 не зареєстрована та не обліковується, за поданням Департаменту Київська міська рада рішення про передачу вказаної земельної ділянки у власність або користування будь-яким особам не приймала (т. 2 а.с. 72).
Згідно з інформацією, наданою Національним центром управління та випробувань космічних засобів листом від 29.12.2025 № 5507-6-04.3-2025 (т. 4 а.с. 156-166), за даними супутникової зйомки 2010 - 2025 роки Земельна ділянка площею 0, 3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) по АДРЕСА_1 вкрита зеленими насадженнями та вільна від забудови. 
В матеріалах справи також наявний Протокол огляду місця події від 30.04.2026, складений начальником відділу дізнання Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за результатами проведення слідчої дії в межах досудового розслідування кримінального провадження. Згідно наведеного протоколу проведено огляд земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014) та зафіксовано відсутність будь-яких будівель та споруд на ній. До протоколу додано фототаблицю земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:72:260:0014 за адресою : АДРЕСА_2 .
Матеріали справи не містять, а відповідачем не спростовано жодними доказами твердження прокурора про відсутність Об`єкта нерухомого майна на Земельній ділянці по АДРЕСА_1.
Щодо захисту порушеного права власника земельної ділянки.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частиною першою статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Характер вимоги позивача про захист права визначається характером порушеного чи оспорюваного права або інтересу, зміст і призначення якого, в основному, і визначає спосіб його захисту.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 16.11.2022 № 911/3135/20, від 29.06.2021 у справі №916/964/19).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 906/283/20, від 26.04.2023 у справі № 924/438/22, від 20.06.2023 у справі № 906/129/21, від 20.06.2023 у справі № 910/5529/19, від 27.06.2023 у справі № 924/1351/20 (924/493/22), від 27.06.2023 у справі № 916/2851/17, від 04.07.2023 у справі № 904/9132/21, від 18.07.2023 у справі № 908/1845/21, від 25.07.2023 у справі № 910/7826/21).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у частині другій статті 16 ЦК України.
Абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За частинами першою, другою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Спосіб захисту, визначений законом або договором у розумінні статті 5 ГПК України - це спосіб захисту, передбачений законами України або договором, або не передбачений ними, але такий, що не суперечить законам України.
Спосіб захисту є визначеним законом або договором у тому разі, коли закон (нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України) та/або умови укладеного сторонами договору передбачають можливість захисту прав чи законних інтересів учасника відповідного правовідношення за допомогою певного способу. Такий спосіб захисту може бути універсальним (застосування якого можливе до всіх чи більшості видів цивільних правовідносин і який може мати певний конкретизований зміст в конкретній правовій ситуації), стосуватися певної обмеженої групи цивільних правовідносин чи навіть бути суто індивідуальним (наприклад, передбачений договором для конкретного порушення і одночасно такий, що не є різновидом універсального чи групового способу захисту).
Системний аналіз положень наведених норм свідчить, що позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні.
Натомість суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).
Безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач. звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.
Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорювання та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 18.01.2013 у справі № 488/2807/17, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17).
Позивач вправі обирати будь-який із передбачених частиною другою статті 16 ЦК України способів захисту, а також способи захисту, передбачені договором або іншим законом. Проте не кожен спосіб захисту за своїми властивостями може бути застосований в окремо визначених конкретних правовідносинах (конкретній правовій ситуації).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів як ефективність - можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Отже, належність та ефективність за своєю природою є різними за змістом властивостями (критеріями) способу захисту порушених прав та інтересів, які характеризують спосіб захисту з точки зору допустимості застосування в межах судової юрисдикції з огляду на правовий характер вимоги та наявності умов до його застосування у конкретних правовідносинах (належність) та можливості за наслідком його застосування відновлення (отримання найбільшого ефекту у відновленні) порушених прав та інтересів позивача (ефективність).
Звідси, належним способом захисту порушених прав є спосіб захисту, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, правовій меті, якої прагне суб`єкт захисту, тоді як під ефективним способом захисту розуміється такий, що забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права, тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні).
Прокурор у даній справі прагне захистити порушене, на його думку, право територіальної громади міста Києва шляхом усунення перешкод останній в особі Київської міської ради у розпорядженні Земельною ділянкою шляхом скасування оспорюваного рішення про державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомого майна та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за відповідачем на Об`єкт нерухомого майна, припинивши вказане право відповідача.
Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України (далі - ЗК України). 
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина перша статті 375 ЦК України).
Стаття 375 ЦК України врегульовує право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва. Відповідний висновок викладено у п. 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
У статті 90 ЗК України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Стаття 376 ЦК України розташована у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на земельну ділянку.
У постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
У постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84).
Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Реєстру.
До інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності. Самостійного значення для виникнення права власності факт державної реєстрації не має.
При цьому термін "визнання", який вживається в Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та нормах статті 376 ЦК України, має різне змістовне значення. В контексті регулювання відносин, пов`язаних із самочинним будівництвом, термін "визнання" має чітко визначений зміст - визнання судом права власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці за тією чи іншою особою. Самою по собі реєстраційною дією передбачений статтею 376 ЦК України судовий порядок не може бути підмінений.
Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, а державна реєстрація визначає лише момент, з якого право власності може виникнути за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
У постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123).
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Повноцінне здійснення прав на нерухоме майно неможливе без державної реєстрації з огляду на те, що вона є завершальним етапом набуття повного обсягу речових прав. Однак сама по собі державна реєстрація речових прав не захищає учасників цивільних відносин від порушень права власності та інших речових прав.
Як слідує із змісту частини третьої статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не може звертатись за підтвердженням належного їй права власності або вимагати визнання належного їй права в іншому, позасудовому порядку.
Судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 135-141, 144, 145 постанови від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21:
Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
Велика Палата звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.13)].
Підсумовуючи викладене … належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
У даній справі № 760/172/23 судом встановлено, а відповідачем не спростовано, відсутність Об`єкта нерухомого майна на Земельній ділянці по АДРЕСА_1 , власником якої є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. 
Також, відсутні будь-які докази, що на спірній земельній ділянці Об`єкт нерухомого майна був взагалі коли-небудь розміщений.
Водночас, у Державному реєстрі речових прав зареєстроване право власності на такий неіснуючий Об`єкт нерухомого майна за ТОВ "Девелопмент Естейт" згідно рішення приватного нотаріуса Кондри Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495.
З наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 26-31) вбачається, що підставою виникнення права власності на Об`єкт нерухомого майна зазначено Акт приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2021 №№ 5494, 5495 про передачу від ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ "Девелопмент Естейт".
Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 6 Порядку (у редакції, чинній на момент державної реєстрації права власності на Об`єкт нерухомого майна за ТОВ "Девелопмент Естейт"), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Згідно з пунктом 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:
1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;
4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Водночас, пунктом 42 Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:
1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Приватному нотаріусу Кондрі Л.В. не було надано документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.
Крім того, неможливо зареєструвати право власності на об`єкт нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, не маючи, при цьому, документа, що підтверджує речове право на земельну ділянку.
Як встановлено судом, Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності в місті Києва не приймала рішень про передачу жодним фізичним чи юридичним особам Земельної ділянки у власність чи користування, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.
У даній справі судом встановлено відсутність об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності.
У свою чергу, відсутність об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності свідчить про неможливість у спірному випадку знесення такого об`єкта.
З огляду на наявність лише державної реєстрації права власності на Об`єкт нерухомого майна, який фактично не існує, суд доходить висновку, що у даній справі № 760/172/23, в частині позовних вимог прокурора, які розглядаються Господарським судом міста Києва, належним та ефективним способом захисту прав власника Земельної ділянки, на якій зареєстровано Об`єкт нерухомого майна, який фактично не існує, є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно.
З огляду на наведене, суд відхиляє твердження відповідача, який посилаючись на способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, визначені статтею 376 ЦК України, стверджував про неналежність обраного прокурором способу захисту прав про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна. 
Суд наголошує, що у даній справі судом встановлено відсутність об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності, а тому обраний прокурором спосіб захисту відповідає змісту порушеного права позивача (який не має можливості реалізувати усі правомочності власника щодо комунальної земельної ділянки за наявності спірного рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна), характеру порушення, наслідкам, які спричинило порушення, правовій меті, якої прагне суб`єкт захисту, обраний спосіб захисту забезпечить відновлення порушеного права без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, тобто обраний прокурором спосіб захисту є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.
Приписами частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2255-IX від 12.05.2022; в редакції Закону № 3103-IX від 03.05.2023) встановлено, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
Враховуючи викладене та те, що відповідачем неправомірно зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, прокурор має право вимагати усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у здійсненні права розпорядження земельною ділянкою комунальної власності шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.
Згідно з п. 51 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 (в редакції від 06.06.2018 №484), у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі, зокрема, набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ (п. 5 ч. 1 ст. 14). Закритий розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа не підлягають поновленню. У разі скасування рішення державного реєстратора про закриття розділу Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості відкривається новий розділ та формується нова реєстраційна справа відповідно до цього Закону (абз. 7 ч. 1 ст. 14).
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази в порядку ст. 86 ГПК України, суд дійшов висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги про усунення перешкод територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ТОВ "Девелопмент Естейт" на нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, припинивши вказане право ТОВ "Девелопмент Естейт", підлягають задоволенню повністю.
Стосовно розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Позов у справі № 760/172/23 розглядався Господарським судом міста Києва в частині вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ "Девелопмент Естейт" (одна вимога немайнового характеру).
Судовий збір за подання позовної заяви в частині вимог до ТОВ "Девелопмент Естейт" сплачено Київською міською прокуратурою згідно платіжного доручення № 1544 від 07.12.2022 (т. 1 а.с. 92).
Також, Київською міською прокуратурою сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 1 240,50 грн згідно платіжного доручення № 1545 від 07.12.2022 (т. 1 а.с. 111).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та задоволення позову у справі № 760/172/23 в частині вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ "Девелопмент Естейт", сплачений Київською міською прокуратурою судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2422,40 грн покладається на ТОВ "Девелопмент Естейт".
Стосовно судового збору, сплаченого прокурором за подання заяв про забезпечення позову.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2023 № 760/172/23 задоволено заяву про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову.
Сплачений Київською міською прокуратурою судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 1 211,20 грн покладається на відповідача.
Керуючись статтями 4, 13, 53, 73, 74, 76-80, 86, 116, 123, 124, 129, 165, 236-238, 240, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов у справі № 760/172/23 в частині позовних вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" задовольнити повністю.

2. Усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (Україна, 01044, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 36; ідентифікаційний код 22883141) у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,3126 га (кадастровий номер 8000000000:72:260:0014), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2021, індексний номер 62549495, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" (Україна, 01103, місто Київ, вул.Бойчука Михайла, будинок 43, офіс 5; ідентифікаційний код 39833038) на нежитлову будівлю літ. "А-1", гараж літера "Б" загальною площею 22,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, припинивши вказане право Товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" (Україна, 01103, місто Київ, вул.Бойчука Михайла, будинок 43, офіс 5; ідентифікаційний код 39833038).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Естейт" (Україна, 01103, місто Київ, вул.Бойчука Михайла, будинок 43, офіс 5; ідентифікаційний код 39833038) на користь Київської міської прокуратури (Україна, 03150, місто Київ, вул.Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 2 481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню 00 копійок) судового збору за подання позовної заяви, 1 240,50 грн (одну тисячу двісті сорок гривень 50 коп.) судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 02.06.2026

Суддя Оксана ГУМЕГА