ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року	справа № 380/6796/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Лунь З.І. розглянув у письмовому провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області (місцезнаходження: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, пл. Ринок, буд. 1 ЄДРПОУ 04055972), в якому просить суд:
-визнати протиправним та скасувати рішення Дрогобицької міської ради Львівської області №3834 від 22.01.2026 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку; 
-зобов`язати Дрогобицьку міську раду Львівської області надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, на підставі її заяви від 02.12.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка, 02.12.2025 звернулася до Дрогобицької міської ради Львівської області із заявою про надання на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку. Однак відповідач фактично відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою покликаючись з наявним земельним спором. Як наслідок, позивач вважає, що відповідач у даному випадку, допустив протиправну бездіяльність, яка порушує законні права, свободи та інтереси позивача, з огляду на що, позивач звернулася до суду з цим позовом та просить задовольнити наведені у ньому позовні вимоги повністю.
Ухвалою суду від 10.04.2026 відкрито провадження у справі за цим позовом, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників.
Також, ухвалою суду від 10.04.2026 витребувано у Дрогобицької міської ради Львівської області належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації від 02.12.2025 з належним чином засвідченими копіями доданих до неї документів, яка подана до Дрогобицької міської ради 02.12.2025.
17.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача на виконання ухвали від 10.04.2026 надійшла витребувані судом докази.
Також, 22.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Відзив обґрунтований тим, що позивач дійсно звернулась до Дрогобицької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо приватизації земельної ділянки площею 0,05 га, посилаючись на рішення Стебницької селищної ради від 20.03.1954. Разом з тим подане позивачем рішення Стебницької селищної ради від 20.03.1954 не містить реєстраційного номера; у зазначеному рішенні відсутні відомості про місце розташування земельної ділянки (не зазначено назву вулиці); відповідно, вказане рішення не може підтверджувати факт надання земельної ділянки саме за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, позивачем не додано до заяви графічних матеріалів із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, що є обов`язковою вимогою частини 6 статті 118 Земельного кодексу України. Таким чином, позивачем не дотримано вимог законодавства щодо подання необхідних документів, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у наданні дозволу. Крім того, зазначив, що між позивачем та суміжними землекористувачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -і снує спір щодо меж земельних ділянок, що підтверджується протоколами засідань комісії з питань вирішення земельних спорів при Дрогобицькій міській раді та відповідним листуванням. За результатами розгляду спору комісія рекомендувала сторонам одночасно звернутись до ліцензованої землевпорядної організації для проведення обмірів та виготовлення технічної документації із землеустрою. Однак позивач зазначені рекомендації не виконала. При цьому встановлення меж земельної ділянки передбачає обов`язкове погодження меж із суміжними землекористувачами, що в даному випадку є неможливим у зв`язку з наявністю неврегульованого земельного спору. Отже, рішення Дрогобицької міської ради є правомірним, обґрунтованим та прийнятим у межах наданих повноважень. Підстави для його скасування відсутні, а тому просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Також, вказав, що підставою для розроблення такої документації є рішення ради, яке приймається за заявою громадянина про надання йому дозволу на виготовлення відповідної документації із землеустрою. Вирішення такої заяви повинно відбуватися в порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто на пленарному засіданні ради із прийняттям відповідного рішення, оскільки саме такий порядок та спосіб прийняття рішень з питань регулювання земельних відносин та законодавством. надання документів дозвільного характеру передбачений Дозвіл органу місцевого самоврядування на розроблення такої документації не є рішенням про передачу земельної ділянки у власність, а направлений на ідентифікацію та формування земельної ділянки, яка в подальшому може стати об`єктом цивільних прав. З огляду на зазначене, відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку технічної документації фактично унеможливлює подальше виділення зазначеної вище земельної ділянки у власність позивача та створює перешкоди у вирішенні спорів із суміжними користувачами. Враховуючи вищевикладене просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Суд встановив таке.
20.03.1954 ОСОБА_4 (діду позивача) надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 500 кв.м. в м. Стебник за № 385, що підтверджується рішенням виконкому Стебницької селищної Ради депутатів трудящих від 20.03.1954, договором на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 1954 року та свідоцтвом про право власності на будівлю від 10.04.1952 № 193. 
20.05.2005 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання про передачу у власність набувачу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , взамін чого остання зобов`язувалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.
В подальшому, на підставі вказаного договору ОСОБА_1 набула право власності на відповідне майно, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 10323787, виданим Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 06.04.2006. 
02.12.2025 позивач звернулася до Голови Дрогобицької об`єднаної територіальної громади з заявою, в якій просила надати їй дозвіл на виготовлення технічної документації для приватизації земельної ділянки під будівництво та обслуговування будинку площею 0,05 га, яка знаходиться в м. Стебник. 
До вказаної заяви були додані всі необхідні документи для прийняття відповідачем рішення про задоволення такої заяви. 
22.01.2026 Дрогобицька міська рада відмовила ОСОБА_1 у наданні їй дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), у зв`язку з наявним земельним спором, що підтверджується витягом з рішення № 3834 від 22.01.2026. 
Вважаючи рішення про відмову їй дозволу на виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки протиправним, позивачка звернулась до суду із позовом про його скасування. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Згідно з статтею 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом та погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.
Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Згідно із статтею 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Статтею 40 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
Згідно з частиною першою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю- це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За приписами статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За приписами частин 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у межах норм, визначених цією статтею. 
Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21.05.97 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
За змістом статті 59 Закону №280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.
Згідно з частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У цій справі предметом спору є правомірність рішення відповідача від 22.01.2026 №3834 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації для приватизації земельної ділянки під будівництво та обслуговування житлового будинку.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, виходячи з приписів частини другої статті 2 КАС України, суд перевіряє відповідність такого рішення критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень.
Суд враховує, що частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України встановлено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме: надати дозвіл або відмову в наданні такого дозволу.
Так само, частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.
Отже, якщо особою, яка звернулася до відповідного органу місцевого самоврядування, виконані усі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, то відповідно підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.
Як встановлено судом зі змісту спірного рішення, відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації для приватизації земельної ділянки під будівництво та обслуговування житлового будинку, виходив з того, що між позивачем та суміжними землекористувачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - існує спір щодо меж земельних ділянок.
Суд зазначає, що у силу статті 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо; заходи із землеустрою - передбачені документацією із землеустрою роботи щодо раціонального використання та охорони земель, формування та організації території об`єкта землеустрою з урахуванням їх цільового призначення, обмежень у використанні та обмежень (обтяжень) правами інших осіб (земельних сервітутів), збереження і підвищення родючості ґрунтів; землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.
Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 20 названого Закону, землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель.
Однак, матеріали справи не містять відомостей про розробку будь-якими іншими громадянами землевпорядної документації, її погодження та затвердження у визначеному законом порядку, передачі обраної позивачем земельної ділянки у користування іншим громадянам та державної реєстрації права користування земельними ділянками.
Водночас, суд вважає, що отримання дозволу на виготовлення технічної документації для приватизації земельної ділянки під будівництво та обслуговування житлового будинку.
не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність чи користування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №826/5735/16). 
Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом, про що Велика Палата Верховного Суду зазначила у постановах від 23.01.2019 у справі №308/10112/16-а, від 18.12.2019 у справі №160/4211/19.
Так, у силу статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За викладених обставин, відмова відповідача, оформлена рішенням від 22.01.2026 не ґрунтується на вимогах статті 118 Земельного кодексу України, а тому оскаржуване рішення LXXV сесії восьмого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області № 3834 від 22 січня 2026 року в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку належить визнати протиправним та скасувати, а позов у цій частині задовольнити.
Водночас, суд зауважує, що 24.02.2022 Президентом України підписано Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
При цьому, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні на 90 днів, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.
Відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України із змінами, внесеними згідно із Законом №2247-IX від 12.05.2022, під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.
За викладених обставин суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою слід задовольнити шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з урахуванням висновків суду та з дотриманням норм чинного законодавства України.
Отже, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково. 
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1064,96 грн. 
Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд
в и р і ш и в :
адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дрогобицької міської ради Львівської області (місцезнаходження: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, пл. Ринок, буд. 1 ЄДРПОУ 04055972) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 3834 від 22.01.2026, щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Зобов`язати Дрогобицьку міську раду Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.12.2025 про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж на земельну ділянку площею 0,05 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, прийняти рішення відповідно до вимог закону з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
В іншій частині позовних вимог – відмовити. 
Стягнути з Дрогобицької міської ради Львівської області (місцезнаходження: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, пл. Ринок, буд. 1 ЄДРПОУ 04055972) з її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 1064 (одна тисяча шістдесят чотири)грн. 96 коп. судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене 18.06.2026.

Суддя Лунь З.І.