СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/1017/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.,

при секретарі судового засідання ,Ярош В. В.,
за участі представників сторін, не прибули ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача  , вх.1257 п/1 на ухвалу господарського суду Полтавської  області від 26.05.2026 ( суддя Тимощенко О. М.) у справі №917/1017/26
за позовом Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, м. Київ, 
до  Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЄДЖЕР ПЛЮС", м. Полтава ,
про стягнення заборгованості у розмірі 537 132, 36 грн , 

ВСТАНОВИВ:

22.05.2026 до Господарського суду Полтавської області від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЄДЖЕР ПЛЮС" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 537 132,36 грн, з яких:
- за договором управління активами (майном) від 22.07.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №1174) розмір основної заборгованості становить - 115 936,10 грн, інфляційних нарахувань - 1 332,83 грн, пені - 5 694,65 грн, 10% річних - 1 560,19 грн, штрафу 7% - 5 395,73 грн;
- за договором управління активами (майном) від 04.09.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №2266) розмір основної заборгованості становить - 98 423,76 грн, інфляційних нарахувань - 1 131,52 грн, пені - 4 834,47 грн, 10% річних - 1 324,51 грн, штрафу 7% - 4 580,68 грн;
- за договором управління активами (майном) від 04.09.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №2264) розмір основної заборгованості становить - 59 709,99 грн, інфляційних нарахувань - 1 384,11 грн, пені - 6 508,38 грн, 10% річних - 1 783,12 грн, штрафу 7% - 4 179,69 грн;
- за договором управління активами (майном) від 04.09.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №2267) розмір основної заборгованості становить - 182 608,08 грн, інфляційних нарахувань - 4 232,95 грн, пені - 18 626,02 грн, 10% річних - 5 103,02 грн, штрафу 7% - 12 782,56 грн.
Також 22.05.2026 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ВОЄДЖЕР ПЛЮС", які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру суми позовних вимог - 537 132,36 грн, судових витрат за подання позовної заяви у сумі 6 445,288 грн та заяви про забезпечення позову у сумі 1664,00 грн. 
Необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову позивач обґрунтовував тим, що кошти, які є у відповідача на момент пред`явлення позову, можуть зникнути, зменшитися за кількістю на момент виконання рішення. Відповідачем можуть бути вчинені дії на ухилення від виконання зобов`язання після подання позову до суду. 

Ухвалою Господарського суду Полтавської  області від 26.05.2026 заяву про забезпечення позову задоволено . Накладено арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЄДЖЕР ПЛЮС" (код ЄДРПОУ 43803329, вул. Довженка, 2 Ж, м. Полтава, 36002), які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру суми позовних вимог - 537 132,36 грн, судових витрат за подання позовної заяви у сумі 6 445,288 грн та заяви про забезпечення позову у сумі 1664,00 грн, до вирішення спору по суті.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЄДЖЕР ПЛЮС", із зазначеною ухвалою господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 26.05.2026 у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову , у разі якщо апеляційний суд дійде висновку щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову ,виключити з-під арешту рахунки, відкриті для здійснення управління активами за договорами АРМА .
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено наявності передбачених статтями 136, 137 ГПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову, а накладений арешт є неспівмірним заявленим вимогам, не враховує правовий режим коштів на рахунках управителя активів АРМА та може призвести до перешкод у виконанні договорів управління активами.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2026 визначено наступний склад судової колегії – суддя доповідач Склярук О. І., суддя Гетьман Р. А., суддя Россолов В. В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача  , вх.1257 п/1 на ухвалу господарського суду Полтавської  області від 26.05.2026 у справі №917/1017/26. Витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали оскарження у справі. Встановлено учасникам справи строк до 22.06.2026 включно для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами їх надсилання (доданих до них документів) іншим учасникам справи. Призначено справу до розгляду на "25" червня 2026 р. о 11:15 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 132 . Повідомлено , що участь сторін у судовому засіданні не є обов`язковою. 
15.06.2026 засобами ЄСІТС надійшло клопотання від представника позивача щодо відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника у відпустці. 
19.06.2026 засобами ЄСІТС надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ,в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення за необґрунтованістю , а оскаржувану ухвалу – без змін.

У судове засідання 25.06.2026 представники сторін не прибули, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином .
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки наведені у ньому обставини не свідчать про неможливість забезпечення участі іншого представника, а відкладення розгляду справи є правом, а не обов`язком суду. Крім того, суд не вбачає підстав, які б унеможливлювали розгляд справи у призначеному судовому засіданні.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 22.05.2026 до Господарського суду Полтавської області від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЄДЖЕР ПЛЮС" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 537 132,36 грн, з яких:
- за договором управління активами (майном) від 22.07.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №1174) розмір основної заборгованості становить - 115 936,10 грн, інфляційних нарахувань - 1 332,83 грн, пені - 5 694,65 грн, 10% річних - 1 560,19 грн, штрафу 7% - 5 395,73 грн;
- за договором управління активами (майном) від 04.09.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №2266) розмір основної заборгованості становить - 98 423,76 грн, інфляційних нарахувань - 1 131,52 грн, пені - 4 834,47 грн, 10% річних - 1 324,51 грн, штрафу 7% - 4 580,68 грн;
- за договором управління активами (майном) від 04.09.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №2264) розмір основної заборгованості становить - 59 709,99 грн, інфляційних нарахувань - 1 384,11 грн, пені - 6 508,38 грн, 10% річних - 1 783,12 грн, штрафу 7% - 4 179,69 грн;
- за договором управління активами (майном) від 04.09.2025 року (зареєстрований в реєстрі за №2267) розмір основної заборгованості становить - 182 608,08 грн, інфляційних нарахувань - 4 232,95 грн, пені - 18 626,02 грн, 10% річних - 5 103,02 грн, штрафу 7% - 12 782,56 грн.
Також 22.05.2026 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ВОЄДЖЕР ПЛЮС", які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру суми позовних вимог - 537 132,36 грн, судових витрат за подання позовної заяви у сумі 6 445,288 грн та заяви про забезпечення позову у сумі 1664,00 грн. 
Необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову позивач обґрунтовував тим, що кошти, які є у відповідача на момент пред`явлення позову, можуть зникнути, зменшитися за кількістю на момент виконання рішення. Відповідачем можуть бути вчинені дії на ухилення від виконання зобов`язання після подання позову до суду. 
Суд першої інстанції у справі №917/1017/26, здійснивши оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, встановивши наявність прямого зв`язку між запропонованими позивачем заходами забезпечення позову і предметом позову, прийняв як обґрунтовані доводи заявника щодо накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ВОЄДЖЕР ПЛЮС", які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру суми позовних вимог - 537 132,36 грн, судових витрат за подання позовної заяви у сумі 6 445,288 грн та заяви про забезпечення позову у сумі 1664,00 грн. 
Судом було зазначено, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Таким чином суд першої інстанції забезпечив позов наклавши арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЄДЖЕР ПЛЮС" (код ЄДРПОУ 43803329, вул. Довженка, 2 Ж, м. Полтава, 36002), які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру суми позовних вимог - 537 132,36 грн, судових витрат за подання позовної заяви у сумі 6 445,288 грн та заяви про забезпечення позову у сумі 1664,00 грн, до вирішення спору по суті.

Перевіривши дотримання місцевим господарським судом норм процесуального права та правильність застосування норм матеріального права під час постановлення оскаржуваної ухвали в межах вимог та доводів апеляційної скарги, Східний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Так, предметом даного апеляційного провадження є питання щодо наявності або, навпаки, правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на грошові кошти у відповідному розмірі .
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Позов забезпечується, у тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; (п.1, 2, 4 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Колегія суддів зазначає, що обрання належного й такого, що відповідає предмету спору, заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співмірності виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.
Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).
Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Враховуючи викладене, керуючись принципами добросовісності та розумності за таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах 545 241,65 грн є обґрунтованим, адекватним та співмірним, оскільки:
- відповідає предмету спору;
- спрямоване запобіганню виникненню можливих перешкод для виконання рішення суду у разі задоволення позову;
- забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування цими коштами відповідачем задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову, у той час як невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі у разі задоволення позову.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах.
Відповідна правова позиція викладена в п. 24 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року №905/448/22.
Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Доводи апелянта про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову колегія суддів відхиляє. Як правильно встановив суд першої інстанції, предметом спору є стягнення заборгованості за договорами управління активами, при цьому матеріали справи свідчать про тривале невиконання відповідачем грошових зобов`язань, що у сукупності підтверджує існування достатньо обґрунтованого припущення щодо можливого утруднення виконання рішення суду.
Посилання апелянта на недоведеність ризику невиконання рішення суду також є безпідставними. На стадії вирішення питання про забезпечення позову закон не вимагає встановлення достовірного факту невиконання майбутнього рішення суду, а лише наявності обставин, які свідчать про ймовірність такого ризику. Такі обставини судом першої інстанції були належним чином встановлені.
Відхиляються й доводи апеляційної скарги щодо особливого режиму рахунків управителя активами АРМА. Сам по собі статус рахунків не спростовує наявності підстав для забезпечення позову та не виключає можливості застосування передбачених процесуальним законом заходів забезпечення у межах заявлених позовних вимог.
Твердження апелянта про неспівмірність обраного заходу забезпечення є необґрунтованими, оскільки арешт накладено виключно в межах суми позовних вимог та судових витрат, що відповідає вимогам статей 136, 137 ГПК України та принципу співмірності.
Посилання апелянта на відсутність конкретизації рахунків також не спростовує законності оскаржуваної ухвали, оскільки чинне процесуальне законодавство допускає накладення арешту на грошові кошти відповідача, що знаходяться на його рахунках, у межах визначеної судом суми забезпечення позову.

Частиною 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Щодо зустрічного забезпечення слід зауважити, що за частинами 1 та 4 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Так, ст. 141 ГПК передбачає право господарського суду застосувати зустрічне забезпечення до особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову. Метою зустрічного забезпечення є співмірне вжиття судом заходів, спрямованих на забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову відповідно до ст. 146 ГПК.
Інститут зустрічного забезпечення спрямований на реалізацію таких основних засад господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та пропорційність, адже забезпечення позову певною мірою обтяжує відповідача і у випадку незадоволення вимог позивача зустрічне забезпечення гарантує можливість відшкодувати збитки.

На відміну від забезпечення позову, яке застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача та виконання судового рішення та вживається судом виключно за заявою учасника справи, зустрічне забезпечення має на меті зберегти певний баланс сторін та мінімізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів, і може застосовуватися судом за власною ініціативою. Окрім того, зустрічне забезпечення позову застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Такі висновки сформовані Верховним Судом у постанові від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22.

З урахуванням відсутності інформації з приводу можливих збитків відповідача та їх розміру у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову, правові підстави для зустрічного забезпечення наразі не вбачаються. Водночас у випадку існування обґрунтованих ризиків настання для відповідача негативних наслідків від застосування судом забезпечувальних заходів, останній не позбавлений права ініціювати перед судом питання щодо застосування зустрічного забезпечення шляхом подачі до суду відповідного клопотання, яке підлягає розгляду в порядку та протягом строків, встановлених статтею 141 Господарського процесуального кодексу України.

У контексті наведеного Східний апеляційний господарський суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція).
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Горнсбі проти Греції" (рішення від 19.03.1997) зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Також у рішенні ЄСПЛ від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Конвенцією, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.
Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам ЄСПЛ.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться переважно до незгоди з наданою судом оцінкою встановлених обставин та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає.
При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову не вирішується питання про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки оцінка обґрунтованості заявлених вимог здійснюється під час розгляду справи по суті.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, та наявний зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову і предметом спору, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову, а тому немає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень статей 136, 137 ГПК України не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судом обставин. Наведене в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.
З огляду на викладене, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків місцевого господарського суду та не довів неправильного застосування норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваної ухвали.
Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, то витрати апелянта зі сплати судового збору за звернення зі скаргою відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу відповідача  , вх.1257 п/1 на ухвалу господарського суду Полтавської  області від 26.05.2026 у справі №917/1017/26 – залишити без задоволення.

2.Ухвалу господарського суду Полтавської  області від 26.05.2026 у справі №917/1017/26 – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 01.07.2026.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.В. Россолов