Номер провадження 2/754/2593/26
Справа №754/19027/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

10 червня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В :

Позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 25.09.2019 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу ними було придбано автомобіль «Honda CR-V», 2011 року випуску, яким одноособово користується відповідач.
Як зазначає позивач, автомобіль придбано за кошти сімейного бюджету та використовувався для потреб сім`ї. Однак відповідач після припинення спільного проживання подружжя мирним шляхом вирішити питання поділу автомобіля не бажає, одноособово користується автомобілем, а тому позивач не заперечує проти залишення автомобіля у користуванні відповідача із стягненням із неї відповідної компенсації.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме:
-припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , 2011 року випуску;
-стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля в сумі 253 313, 00 грн.;
-стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.01.2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача Калініченко О.В. не з`явилась, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, а також просила провести судовий розгляд без її та позивача участі.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в тому числі і шляхом доставлення копії позовної заяви з додатками, ухвали про відкриття провадження та судових повісток до її особистого електронного кабінету в системі «Електронний суд», в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась.
Враховуючи обставини справи, належність повідомлення сторін про судовий розгляд, тривалість розгляду справи та достатність часу для реалізації сторонами своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. 
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 25.09.2019 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Як стверджує позивач, під час шлюбу з відповідачем, ними було придбано автомобіль «Honda CR-V», 2011 року випуску, про поділ якого він просить суд. 
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступними нормами права.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У статті 6 Конвенції зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
За правилами статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Із змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правовідносини виникли між сторонами з приводу майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми Сімейного кодексу України (далі СК України).
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України).
Згідно ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Таким чином, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).
Також, у разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на ім`я одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. 
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.12.2022 у справі № 330/1569/19.
Так, позивачем заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя - автомобіля «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , 2011 року випуску, який за його твердженнями придбаний ним та відповідачем під час перебування у шлюбі.
На підтвердження заявлених вимог до матеріалів справи позивачем до справи долучено копії паспортів та РНОКПП сторін, фотознімок одного боку техпаспорту автомобіля «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , 2011 року випуску, витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів щодо ТЗ з кодом SHSRE6870BU012283, а також звіт про незалежну оцінку майна - колісного транспортного засобу «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_1 .
Зазначені докази не можуть бути враховані судом як належні та допустимі, оскільки вони не містять жодної ідентифікуючої інформації, з якої можливо було б зробити висновок, що вказаний автомобіль «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , був придбаний саме відповідачем у період шлюбу з позивачем. 
Так, фотознімок одного боку техпаспорту автомобіля містить інформацію про модель, тип автомобіля, ідентифікаційний номер, повну масу, колір та інші технічні характеристики. Інформація про власника автомобіля, державний реєстраційний номер автомобіля та дату реєстрації на цьому боці технічного паспорту відсутня. Таким чином, технічний паспорт наданий суду не у повному обсязі.
Крім того, вказаний фотознімок був використаний при складанні звіту про оцінку майна, інших документів щодо права власності чи ідентифікації автомобіля експертом не використовувалось, а тому вказаний звіт теж не приймається судом.
Що ж стосується витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів щодо ТЗ з кодом SHSRE6870BU012283, то суд зазначає, що у ньому зазначено технічні характеристики автомобіля без зазначення державного реєстраційного номеру та прізвища власника.
Натомість, у вказаному витягу зазначено, що дата першої реєстрації - 22.10.2020 року, дата останньої реєстрації - 09.07.2025 року, кількість власників - 5.
Відтак, вказаний витяг також жодним чином не підтверджує факт набуття подружжям автомобіля «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , 2011 року випуску під час шлюбу та його реєстрацію на ім`я відповідача.
Інших доказів до позовної заяви не долучено.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Таким чином, суд констатує, що до матеріалів справи не долучено доказів на підтвердження придбання відповідачем автомобіля «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , 2011 року випуску, у період перебування в шлюбі. 
Суд також враховує, що сторона позивача, маючи достатньо часу та можливостей, в разі неможливості надання доказів щодо права власності відповідача на автомобіль та дати набуття такого права власності, правом на звернення до суду з відповідними обґрунтованими клопотаннями про витребування доказів не скористалася. 
Зважаючи на викладене, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає не доведеним факт придбання подружжям автомобіля «Honda CR-V», номер кузова НОМЕР_1 , 2011 року випуску, про поділ якого просить позивач. Відтак, вимоги позову про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 76, 141, 206, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В :

В задововленні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено та підписано 10 червня 2026 року.

Суддя: