ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/12204/25
адміністративне провадження № К/990/164/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Берназюка Я.О.,  Коваленко Н.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №520/12204/25
за позовом  ОСОБА_1 
до Виконавчого комітету Харківської міської ради, Харківської обласної військової адміністрації,
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою Виконавчого комітету Харківської міської ради на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року (колегія у складі: головуючого судді Подобайло З.Г., суддів: Чалого І.С., Ральченка І.М.), -
В С Т А Н О В И В:
ВСТУП
У цій справі Верховним Судом перевірялося дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення органу місцевого самоврядування щодо виконання робіт з демонтажу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , пошкодженого унаслідок воєнних дій.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - відповідач 1, ВК ХМР), Харківської обласної військової адміністрації (далі - відповідач 2, ХОВА), в якому просив:
- визнати протиправними та скасувати пункт 5 додатку 2 рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 «Про виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих унаслідок воєнних дій»;
- визнати протиправними та скасувати протокол чергового засідання регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської області від 20 вересня 2024 року №8 ХОВА в частині схвалення та включення багатоквартирного житлового будинку по вулиці Метробудівників, 10 в місті Харкові до переліку аварійно-небезпечних об`єктів, які підлягають демонтажу, ліквідації.
2. 09 жовтня 2025 року позивачем подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій поставлено питання про зупинення дії пункту 5 додатку 2 рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 «Про виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих унаслідок воєнних дій», а також зобов`язання ВК ХМР зупинити дії з організації робіт та фінансування демонтажу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 до набрання рішенням суду по цій справі законної сили.
3. В обґрунтування вимог вказаної заяви позивач, серед іншого, зазначав, що в березні 2022 року в результаті широкомасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну та завдання ракетно-бомбових та артилерійських ударів по території міста Харкова будинок 10 по вулиці Метробудівників зазнав ушкодження. За висновком проведеного технічного обстеження, обґрунтованість якого викликає сумніви, визначено ІІІ категорію пошкоджень об`єкта - рекомендовано виконання невідкладних робіт щодо демонтажу (ліквідації) об`єкта. 20 вересня 2024 року на засіданні Регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської області розглянуто та схвалено перелік потенційно небезпечних об`єктів, які потребують невідкладних робіт, до якого, з поміж інших, включено і багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно пункту 5 додатку 2 до рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 «Про виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих унаслідок воєнних дій» багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 віднесено до Переліку аварійно-небезпечних об`єктів, які підлягають демонтажу, ліквідації. Як наслідок, враховуючи, що по місту Харкову міською радою розпочато роботи з демонтажу пошкоджених будівель, невжиття заходів забезпечення позову в цій справі в означений вище спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача у разі задоволення пред`явленого ним позову, зумовить необхідність докладати значні зусилля для поновлення цих прав або навіть може призвести до незворотніх наслідків.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
4. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
5. Ухвалюючи таке рішення, вказаний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття судом заходів забезпечення позову, а саме визначення дат запланованих робіт по демонтажу будинку, черговості їх проведення тощо. Крім того, в заяві про забезпечення позову позивач посилався на сумніви в об`єктивності проведення експертизи ступеню пошкодження багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , які висловлюють його мешканці, й демонтаж такого призведе до неможливості відновлення їх прав. Однак, ОСОБА_1 не надано документів, які підтверджують його повноваження на представництво інтересів мешканців житлового будинку, як наслідок, такі посилання не мають правового значення для розгляду справи. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову та відсутність підстав для її задоволення.
6. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково; зупинено дію пункту 5 додатку 2 рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 «Про виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих унаслідок воєнних дій» до набрання рішенням суду у справі №520/12204/25 законної сили; в задоволенні іншої частини вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.
7. Задовольняючи частково заяву про вжиття заходів забезпечення позову, апеляційний суд виходив з того, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування. У цій ситуації, у випадку невжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача та іншим мешканцям багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 до ухвалення рішення в даній адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, шкода, якої можна запобігти у разі вжиття заходів забезпечення позову, превалює над наслідками невжиття таких заходів, а саме демонтаж (ліквідація) багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 зумовить необхідність докладання значних зусиль для поновлення прав у спірних правовідносинах.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та їх обґрунтування
8. Не погодившись із постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року, ВК ХМР звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати його постанову та залишити в силі ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року.
9. Як на підставу для касаційного оскарження судового рішення вказує на помилковість позиції суду апеляційної інстанції, а також відсутність висновків Верховного Суду з питань забезпечення позову в схожих як у цій справі правовідносинах. По суті стверджує, що позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не зазначено обставин, які б свідчили про очевидну протиправність оскаржуваного рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 «Про виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих унаслідок воєнних дій», відтак не виявлено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до прийняття у справі судового рішення або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову. До того ж, як зазначає скаржник, ніякі протиправні дії по відношенню до позивача не вчинялися, тому права та обов`язки останнього не було порушено. Застосовані апеляційним судом заходи забезпечення позову є рівнозначними задоволенню відповідної позовної вимоги, що не відповідає меті інституту забезпечення позову, цілям та завданням, на досягнення яких спрямоване застосування заходів, визначених у статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
10. 02 січня 2026 року в автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано вказану касаційну скаргу.
11. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями (протокол від 02 січня 2026 року) справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Стеценка С.Г., суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.
12. Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за означеною касаційною скаргою.
13. Позивач, отримавши 12 лютого 2026 року ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі у своєму електронному кабінеті, 18 лютого 2026 року подав до Суду відзив на касаційну скаргу, у якому проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними й такими, що не підлягають задоволенню.
14. Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Позиція Верховного Суду
15. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
16. Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
17. Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
18. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
19. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
20. Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
21. При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
22. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
23. Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевірити, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
24. При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
25. Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
26. Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
27. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
28. Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі №640/31815/21 дійшов такого висновку:
« Колегія суддів зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України, основними засадами (принципами) судочинства, а саме: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними ».
29. Встановлені у цій справі судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , стосовно якого, зокрема, ВК ХМР прийнято оскаржуване рішення від 10 жовтня 2024 року №476, яким затверджено перелік аварійно небезпечних об`єктів, які підлягають демонтажу (пункт 5 додатку 2 до рішення). Водночас пунктами 2, 3 означеного рішення ВК ХМР визначено замовником демонтажу об`єктів, зазначених, зокрема, у додатку 2 до рішення, Департамент житлово-комунального господарства ХМР та доручено йому забезпечити організацію виконання робіт з їх демонтажу.
30. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що у разі здійснення демонтажу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 до моменту розгляду судом цієї справи по суті, забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим. З такими твердженнями ОСОБА_1 погодився і суд апеляційної інстанції.
31. У контексті наведеного слід зазначити, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, у разі задоволення позову у цій справі міг ухвалити лише рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акту(ів).
32. Проте, зміст положень частини першої статті 4 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», якою визначені обов`язкові реквізити виконавчого документа, у взаємозв`язку з частиною четвертою цієї статті, якою визначені підстави для повернення без виконання виконавчого документа, свідчить, що органи державної виконавчої служби та в окремих випадках приватні виконавці здійснюють примусове виконання виключно тих судових рішень, резолютивна частина яких містить зобов`язання, що може бути виконане унаслідок застосування одного із заходів примусового виконання рішення.
33. Така правова позиція узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі №320/17940/24, у якій також зазначено, що з моменту набрання судовим рішенням про скасування індивідуального акта законної сили такий індивідуальний акт втрачає юридичне значення і не породжує будь-яких юридичних наслідків, за виключенням тих, що пов`язані з його скасуванням. Чинність індивідуального акта, скасованого рішенням суду, яке набрало законної сили, не залежить від волі суб`єкта владних повноважень, який його прийняв, чи волі інших осіб.
34. З урахуванням викладеного, скасування судом індивідуального акта є самостійним і вичерпним способом захисту порушених прав особи в адміністративному судочинстві, практична реалізація якого відбувається одночасно з набранням законної сили судовим рішенням і не вимагає здійснення від суб`єкта, що видав скасований акт, чи інших осіб будь-яких дій.
35. У зв`язку з цим, на переконання Верховного Суду, відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, про які у цій справі просив позивач, могло істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки таке не містило б заходів примусового виконання й, відповідно, не підлягало б такому виконанню.
36. Тому помилковими є висновок апеляційного суду у цій справі про те, що невжиття у цьому випадку заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
37. З цього приводу Верховний Суд зазначає, що власне оскаржуване рішення ВК ХМР безпосередньо не має наслідком демонтаж відповідних споруд, які у ньому вказані. Такий акт зумовлює настання юридично значимих наслідків у вигляді виникнення у зв`язку з його прийняттям, існуванням упродовж періоду його дії й до моменту практичної реалізації правової підстави для здійснення демонтажу перелічених в ньому об`єктів, пошкоджених або зруйнованих унаслідок воєнних дій. У спірних правовідносинах демонтаж визначених у рішенні ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 об`єктів обумовлюється діями Департаменту житлово-комунального господарства ХМР (чи залучених ним осіб), які можуть бути вчинені на виконання такого адміністративного акту. Однак, дія останнього без вчинення конкретних дій на його виконання не зумовлює настання тих негативних наслідків, про які зазначав позивач у своїй заяві про забезпечення позову.
38. Слід також зазначити, що навіть у разі проведення демонтажу силами Департаменту житлово-комунального господарства ХМР чи залучених ним осіб на виконання рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476, позивач матиме можливість отримати компенсацію за знищені та демонтовані об`єкти нерухомого майна у відповідності до Закону України від 23 лютого 2023 року №2923-IX «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» та Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2023 року №600.
39. Крім того, відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів
40. Саме лише твердження позивача з приводу ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнано судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням позивача, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди ОСОБА_1 .
41. Тобто, у цьому випадку не може йти мова про невідворотність наслідків дії оскаржуваного рішення ВК ХМР.
42. Таким чином, визнання протиправним та скасування, зокрема, рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476 є достатнім та ефективним способом захисту прав позивача, які, на його думку, є порушеними й за захистом яких він звернувся до суду. Вжиття заходів забезпечення позову для цього не вимагається і не є необхідним.
43. У разі визнання протиправним та скасування у судовому порядку вищезгаданого адміністративного акту суб`єкта владних повноважень, то його дія (в оскаржуваній його частині) та пов`язані з ним юридичні наслідки у вигляді існування правових підстав для демонтажу відповідного об`єкту - припиняться, що фактично відповідає наслідкам, які настали в результаті вжитих судом апеляційної інстанції заходів забезпечення позову.
44. Враховуючи наведене у сукупності, слід визнати, що застосовані судом апеляційної інстанції заходи забезпечення позову є рівнозначними задоволенню однієї із заявлених позовних вимог, що не відповідає меті інституту забезпечення позову, цілям та завданням, на досягнення яких спрямоване застосування заходів, визначених у статті 151 КАС України.
45. Забезпечуючи позов, суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили, що невжиття таких заходів як зупинення дії оскаржуваного позивачем рішення (у відповідній частині) зумовить настання негативних і незворотних наслідків для позивача. Тобто, можливість настання негативних наслідків не підтверджена наданою оцінкою апеляційним судом будь-яких доказів. Так само означений суд не зазначив з посиланням на відповідні докази й про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливить поновлення порушених прав ОСОБА_1 .
46. При цьому колегія суддів відхиляє посилання суду апеляційної інстанції, зокрема, на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 23 січня 2020 року у справі №1840/2909/18, від 27 листопада 2024 року у справі №160/15243/23, від 19 березня 2025 року у справі №300/6853/23, з огляду на те, що при забезпеченні позову існує єдиний підхід до вирішення заяв, проте результат розгляду певної заяви залежить у кожному конкретному випадку від обґрунтувань заяви та наданих доказів.
47. Судом же першої інстанції було встановлено відсутність належних та допустимих доказів вчинення відповідачами чи будь-якими іншими особами фактичних дій по демонтажу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , визначення дат запланованих робіт, черговості їх проведення тощо.
48. Отже, в обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин, враховуючи положення частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, Верховний Суд вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 5 додатку 2 до рішення ВК ХМР від 10 жовтня 2024 року №476.
49. Згідно статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
50. З урахуванням того, що висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 359 КАС України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Виконавчого комітету Харківської міської ради задовольнити.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року скасувати, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	С.Г. Стеценко Я.О. Берназюк   Н.В. Коваленко