ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 2-2137/10
провадження № 61-9351св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-КР», Реєстраційна служба Криворізького міського управління юстиції в особі Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та його обтяжень Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року у складі судді Кузнецова Р. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-КР» (далі - ТОВ «Лідер-КР»), Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в особі Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та його обтяжень Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, про встановлення факту спільного проживання до 01 січня 2004 року, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з червня 2000 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, від якого мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час сумісного проживання ними було придбано майно, право власності на яке було оформлено на відповідача, а саме: домоволодіння та земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0248 га за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль «Toyota Avalon» 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Volkswagen LТ46», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого на АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 89,00 кв. м.

Згоди щодо поділу майна з відповідачем не досягнуто, у зв`язку з чим після уточнення позовних вимог, остаточно просила суд:

-встановити факт спільного проживання з жовтня 2000 року до 01 січня 2004 року однією сім`єю; 
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до травня 2010 року; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер ВТО №818585, ВТО №818586, реєстр № 3567, укладений 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького МНО Кучман І. І.;
- визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 наступне майно: будинковолодіння - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить один житловий будинок, загальною площею 41,5 кв .м житловою площею 34,1 кв. м, позначеного на плані літерою «А-1», господарчі та побутові споруди погріб «Б», гараж «Г» огорожа «№1, 2», вимощення «І», житловий будинок АДРЕСА_1 , позначеного на плані «Д-3», огорожа «№ 1, 2», вимощення «ІІ», водоколонка «І»; автомобіль «Toyota Avalon», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 81,50 кв. м, житловою площею 45,90 кв. м. 
- поділити спільне майно, набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння: жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок, загальною площею 41,5 кв. м житловою площею 34,1 кв. м, позначеного на плані літерою «А-1», господарчі та побутові споруди погріб «Б», гараж «Г», огорожа «№ 1,2», вимощення «ІІ»; визнати за ОСОБА_2 право власності автомобіль «Toyota Avalon», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеного на плані «Д-3», огорожа «№1, 2», вимощення «ІІ», водоколонка «І»; визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 81,50 кв. м, житловою площею 45,90 кв. м.

15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ТОВ «Лідер-КР», Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в особі Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та його обтяжень Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання правочинів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що перебував із ОСОБА_1 у близьких стосунках до травня 2011 року. У вказаний період ним було придбано нерухоме майно у вигляді земельних ділянок та будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке він вважає за доцільне поділити в рівних частинах. Транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він вважає за необхідне залишити собі, оскільки відповідачка ОСОБА_1 в кінці 2010 - на початку 2011 року продала інші спільні транспортні засоби та грошові кошти витратила на власні потреби. Спірна нежитлова нерухомість у вигляді приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана за його власні кошти, тому право власності на неї слід визнати за ним же, проте, у зв`язку зі зверненням до виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року це майно було спочатку перереєстровано на ОСОБА_1 , а згодом відчужено на користь ТОВ «Лідер-КР», тому слід визнати недійсним свідоцтво про право власності на ТОВ «Лідер-КР» від 01 квітня 2015 року та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Аналогічна ситуація склалася і з майном у вигляді нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , яке у 2005 році він придбав за кредитні кошти, у 2010 році перереєстровано на ОСОБА_1 , яка у 2015 році відчужила його на користь ОСОБА_4 . З огляду на викладене слід визнати недійсним договір дарування нерухомого майна на користь ОСОБА_4 від 29 квітня 2015 року та витребувати майно з чужого незаконного володіння. 

У зв`язку з викладеним просив суд:
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 січня 2004 року до травня 2011 року; 
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок «А-1» загальною площею 41,5 кв. м, житловою - 34,1 кв. м, з господарськими спорудами: погріб «Б», літня кухня «В», гараж «Г», вбиральня «Е», огорожа №№ 1, 2, замощення ІІ, водоколонка І, за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення, загальною площею 88,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , визнавши право власності на вказане майно по 1/2 частці за кожним; 
- визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 01 квітня 2015 року на нежитлове приміщення № 3 Торговельного комплексу загальною площею 1 347,00 кв. м, розташованого на АДРЕСА_2 та договір дарування нежитлового приміщення № 48 у житловому будинку АДРЕСА_6 від 29 квітня 2015 року;
- витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Лідер-КР» нежитлове приміщення, загальною площею 1 347,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_7 , визнавши право власності на вказане майно за ОСОБА_2 ; 
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нежитлове приміщення, загальною площею 88,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 , визнавши право власності на вказане майно по 1/2 частці за кожним.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 24 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: будинковолодіння АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1 гектарів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0248 гектарів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль «Toyota Avalon» 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Volkswagen LТ46», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого на АДРЕСА_2 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 81,5 кв. м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння: житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить один жилий будинок загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 34,1 кв. м, позначений на плані літерою «А-1», господарчі та побутові будівлі і споруди: погріб під літерою «Б», літня кухня під літерою «В», гараж: під літерою «Г», вбиральня «Е», огорожа «№1, 2», замощення «II», водоколонка «І».
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, яка згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯБ № 872414 була передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0248 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0248 га, яка згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯБ № 872415 була передана для особистого селянського господарства.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб «Toyota Avalon» 2006 року випуску, сріблястий металік, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову № НОМЕР_6 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , виданого Криворізьким МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України в Дніпропетровській області від 29 травня 2006 року належав ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі № НОМЕР_8 , номер кузову № НОМЕР_9 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 , виданого Криворізьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 16 вересня 2005 року належав ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб «Volkswagen LТ46», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузову № НОМЕР_11 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12 , виданого Криворізьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 13.08.2004р. належав ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , номер кузова № НОМЕР_13 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14 виданого Криворізьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 05 травня 2006 року належав ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого на АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 81,5 кв. м.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 24 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції зазначив, що суди протиправно застосували до спірних обставин норми СК України, не звернувши уваги на те, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю заявлені за період з червня 2010 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР в редакції 1969 року, який не передбачав такий спосіб захисту прав.
Крім того, ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2005 року, а квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2001 року та договору міни від 11 листопада 2002 року.
Таким чином, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ виснував, що суди попередніх інстанцій в зазначених частинах застосували до спірних правовідносин норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 січня 2004 року до травня 2011 року.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: житловий будинок «А-1» загальною площею 41,5 кв. м, житловою - 34,1 кв. м, з господарськими спорудами: погріб «Б», літня кухня «В», гараж «Г», вбиральня «Е», огорожа №№ 1, 2, замощення ІІ, водоколонка І, за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок «Д-3» загальною площею 491,3 кв. м, житловою - 137,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, загальною площею 88,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення, загальною площею 1347,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_7 ; транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_15 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку «А-1», загальною площею 41,5 кв. м, житловою - 34,1 кв. м з господарськими спорудами: погріб «Б», літня кухня «В», гараж «Г», вбиральня «Е», огорожа № № 1, 2, замощення ІІ, водоколонка І, за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки житлового будинку «А-1», загальною площею 41,5 кв. м, житловою - 34,1 кв. м з господарськими спорудами: погріб «Б», літня кухня «В», гараж «Г», вбиральня «Е», огорожа № № 1, 2, замощення ІІ, водоколонка І, за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку «Д-3», загальною площею 491,3 кв. м, житловою - 137,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки житлового будинку «Д-3», загальною площею 491,3 кв. м, житловою - 137,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки транспортного засобу «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_15 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки транспортного засобу «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_15 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ «Лідер-КР» на користь ОСОБА_1 1/2 частки нежитлового приміщення, загальною площею 1 347,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_7 . Витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ «Лідер-КР» на користь ОСОБА_2 1/2 частку нежитлового приміщення, загальною площею 1347,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_7 . Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку нежитлового приміщення, загальною площею 88,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 . Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частки нежитлового приміщення, загальною площею 88,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 . Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про: встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з жовтня 2000 року по 01 січня 2004 року однією сім`єю; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_4 та визнання права власності по 1/2 частці за кожним.
Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про: визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 01 квітня 2015 року на нежитлове приміщення № 3 Торговельного комплексу загальною площею 1347 кв. м, розташованого по АДРЕСА_2 ; - визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення № 48 у житловому будинку АДРЕСА_6 від 29 квітня 2015 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_5 , залишено без задоволення, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року залишено без змін.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, а Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту спільного проживання разом з ОСОБА_2 однією сім`єю з жовтня 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Водночас, доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 січня 2004 року до травня 2011 року, тому вимоги як первісного так і зустрічного позовів в цій частині підлягають задоволенню.
Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2000 року до 01 січня 2004 року, то позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частки цього майна, не підлягають задоволенню.
Крім цього, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_4 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , останній мав законне право розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд, зокрема відчужити за договором купівлі-продажу, тому вимоги ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також не підлягають задоволенню.
Щодо належності іншого майна до спільної сумісної власності сторін суд виходив з того, що у період з 01 січня 2004 року до травня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, у них були спільний сімейний побут та бюджет, вказане вище майно придбано ними внаслідок спільної праці, тому має ознаки спільної сумісної власності, внаслідок чого існують правові підстави для його поділу у рівних частинах (по 1/2 частці) кожній зі сторін.
Визнаючи спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення № 3 у буд. 6, що на АДРЕСА_2 та транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд виходив з того, що у період з 01 січня 2004 року до травня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, у них були спільний сімейний побут та бюджет, вказане вище майно придбано ними внаслідок спільної праці, тому має ознаки спільної сумісної власності, внаслідок чого існують правові підстави для його поділу у рівних частинах (по 1/2 частці) кожній зі сторін.
Водночас, встановивши, що нежитлове приміщення № 48, що на АДРЕСА_8 та нежитлове приміщення АДРЕСА_9 , що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вибуло з володіння співвласника - ОСОБА_2 поза його волею - на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, у зв`язку з чим, згідно з положеннями статті 388 ЦК України, підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та ТОВ «ЛІДЕР-КР» відповідно.
Водночас зазначив, що вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, відповідно до яких спірне майно було відчужене на користь третіх осіб задоволенню не підлягають з підстав зазначених вище.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким: визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення № 3, торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та витребувати його з чужого незаконного володіння ТОВ «Лідер-КР»; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю житлового будинку «Д-3», за адресою: АДРЕСА_1 та його поділу відмовити. В решті частини, що не оскаржена, рішення залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2022 року у справі № 753/7032/19, від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15, від 02 червня 2021 року у справі № 711/1550/18 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник зазначає, що судами не враховано позицію Верховного Суду щодо можливості збільшення частки в іншому майні подружжя за рахунок відчуженого без згоди іншого подружжя майна (висловлену в постанові від 01 квітня 2022 року у справі № 753/7032/19). Зокрема ОСОБА_1 після звернення до виконання рішення Центрального-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року відчужила набуті під час спільного проживання автомобілі, обернувши кошти на власну користь без згоди ОСОБА_2 . Вважав, що вартість відчуженого майна мала бути врахована судами під час вирішення питання про поділ майна, шляхом збільшення його частки в іншому майні - транспортному засобі «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Суди проігнорували той факт, що більшість спірного майна придбана за кредитні кошти, оформленими відповідними кредитними зобов`язаннями, боржником за якими є ОСОБА_2 , який хоч і не ставив питання про поділ кредитних коштів, але просив врахувати наявність в нього таких кредитних зобов`язань при визначення часток подружжя.

Визнаючи право спільної сумісної власності сторін на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , суди не звернули уваги на те, що як об`єкт нерухомого майна він став існувати у 2015 році, тобто поза межами спільного проживання сторін. До цього часу і на момент спільного проживання він був об`єктом незавершеного будівництва.

Вважає важливим питання про те, що саме слід вважати об`єктом поділу - незавершене будівництво чи новостворений об`єкт, яким він є формально, з огляду на готовність у 67,3 % та непридатність до цільового використання, статус якого набуто через 4 роки після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами.

В цьому аспекті посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 331 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає помилковим висновки судів про визнання спільною сумісною власністю нежитлового приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки це приміщення придбано ОСОБА_2 у 2003 році за власні кошти. Роботи з реконструкції здійснено ОСОБА_2 за рахунок його власних коштів, отриманих від ведення підприємницької діяльності. Жодної участі в роботах ОСОБА_1 не приймала через відсутність у неї доходів у період з 2003до 2006 року.

Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У серпні 2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_8 , до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому заявник, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, оскільки вони є законними.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 містить доводи лише щодо перегляду рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в частині позовних вимог про: визнання за ОСОБА_2 права власності на транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення № 3, торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та витребувати його з чужого незаконного володіння ТОВ «Лідер-КР»; та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю житлового будинку «Д-3», за адресою: АДРЕСА_1 та його поділу, то оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в іншій частині Верховним Судом не переглядаються.

Отже, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року переглядаються Верховним Судом лише в частині вирішення питань щодо права власності на транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; права власності на нежитлове приміщення № 3, торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та права власності на житловий будинок «Д-3», за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 липня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 2-2137/10 Центрально-Міського районного суду м. Кривго Рогу та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 2-2137/10.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 до 2010 роки спільно проживали за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується актом від 17 червня 2010 року, затвердженим начальником КП «ЖЕО № 20» (том 1, а. с. 27).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_9 , батьком якого зазначений ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12 липня 2004 року (Том 1 а.с. 146)

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 15, 19).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року право власності на нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_1 .

Згідно з договором оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2010 року ОСОБА_1 передала в оренду ФОП ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 3 торговельного комплексу по АДРЕСА_2 для здійснення господарської діяльності (том 1, а. с. 94-95).

17 лютого 2015 року згідно з протоколом загальних зборів засновників (учасників) №1 було створено ТОВ «ЛІДЕР-КР», головою Загальних зборів обрано ОСОБА_1 , секретарем - ОСОБА_4.

Цього ж дня згідно з актом прийому-передачі майна до статутного капіталу товариства, а також нотаріально посвідченої заяви, ОСОБА_1 внесла до статутного капіталу нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_7 (том 4, а. с. 25-27).

23 лютого 2015 року ТОВ «ЛІДЕР-КР» зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (том 4, а. с. 28).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2015 року власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , є ТОВ «ЛІДЕР-КР» (том 4, а. с. 29, 30).
30 квітня 2015 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_4 свою частку у статутному капіталі ТОВ «ЛІДЕР-КР» у вигляді нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_7 (том 4, а. с. 32).

Цього ж дня згідно з протоколом загальних зборів засновників (учасників) № 2 головою Загальних зборів ТОВ «ЛІДЕР-КР» обрано ОСОБА_4 (том 4, а. с. 34).

На підставі Наказу ТОВ «ЛІДЕР-КР» № 1 на ОСОБА_4 покладено обв`язки директора товариства (том 4, а. с. 35).

Згідно з висновком судово-будівельної експертизи від 28 липня 2017 року № 25/17 ринкова вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_9 , станом на 28 липня 2017 року становить 1 999 522,00 грн (том 8, а. с. 151-174).

28 лютого 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала квартиру, загальною площею 46,1 кв. м, житловою площею 29,3 кв. м, переведену із житлового приміщення в нежитлове за адресою: АДРЕСА_5 (том 4, а. с. 1).

28 лютого 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала квартиру, загальною площею 42,6 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м, переведену із житлового приміщення в нежитлове за адресою: АДРЕСА_10 (том 4, а. с. 2).

24 травня 2006 року ОСОБА_1 отримала дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції квартир АДРЕСА_8 , АДРЕСА_11 під магазин непродовольчих товарів (том 6, а. с. 49).

21 жовтня 2010 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення після реконструкції квартир АДРЕСА_12 (том 6, а. с. 74, 76).
У подальшому 29 квітня 2015 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 відчужила нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_4 (том 3, а. с. 155).

Згідно з висновком судово-будівельної експертизи від 28 липня 2017 року № 25/17 ринкова вартість нежитлового приміщення № 48 будинку АДРЕСА_8 , станом на 28 липня 2017 року становить 1 141 011,00 грн.

Також, 27 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить один житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 34,1 кв. м, позначений на плані літерою «А-1», господарчі та побутові споруди: погріб «Б», гараж «Г» огорожа «№1, 2», вимощення «І» (том 1, а. с. 15).

Крім цього, на підставі державних актів на право власності не земельну ділянку ОСОБА_2 отримав у власність земельні ділянки, площею 0,0248 га - для ведення особистого селянського господарства, а також площею 0,1 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 16, 17).

25 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: Будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 5, а. с. 125-127).

Згідно з висновком судово-будівельної експертизи від 28 липня 2017 року № 25/17 житловий будинок АДРЕСА_1 не є завершеним будівництвом. На час проведення експертизи його відсоток готовності склав 67,3 %. Вартість об`єктів нерухомого майна, розташованих на АДРЕСА_1 , станом на час проведення експертизи та без врахування вартості земельної ділянки складає 210 107,00 грн, а саме: житлового будинку - 129 513,35 грн; погребу «В» - 10 535,80 грн; огорожі - 66 970,94 грн; вимощення - 3 269,32 грн.

Але, відповідно до свідоцтва про право власності від 30 квітня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок «Д-3», загальною площею 491,3 кв. м, житловою - 137,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (том 6, а. с. 4-5).

Крім того, 08 червня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (том 4, а. с. 3).
01 листопада 2002 року на підставі договору міни ОСОБА_2 набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (том 4, а. с. 4).

У подальшому, шляхом перепланування квартир АДРЕСА_13 та АДРЕСА_14 було об`єднано в одну та введено в експлуатацію, що підтверджується відповідним актом від 19 квітня 2005 року (том 3, а. с. 102).

24 червня 2005 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру після перепланування за адресою: АДРЕСА_4 (том 4, а. с. 5).

Згідно з довідкою Центрально-Міського районного відділу в м. Кривий Ріг ГУ в Дніпропетровській області ДМС України від 13 травня 2014 року ОСОБА_2 з 27 липня 2001 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 .

12 грудня 2013 року ОСОБА_2 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 грудня 2013 року (том 2, а. с. 179).

Крім того, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 29 травня 2006 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_15 (том 1, а. с. 11).

Згідно з висновком експерта від 01 серпня 2018 року № 102/17 ринкова вартість автомобіля «Toyota Avalon 3.5і Limited», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на час проведення експертизи, складає 328 337,51 грн (том 10, а. с. 54-70).

Також судом встановлено, що 10 червня 2003 року ОСОБА_2 зареєструвався як ФОП та отримав відповідне свідоцтво (том 1, а. с. 60).

30 листопада 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/03-03/10/2406, згідно з умовами якого, ОСОБА_2 на розвиток бізнесу надано кредитні кошти в іноземній валюті, у розмірі 300 000,00 дол. США. Відповідно до укладеної 29 серпня 2007 року Додаткової угоди № 1 були внесені зміни до кредитного договору, на підставі яких, збільшено ліміт кредитування до 450 000,00 дол. США. (том 1, а. с. 61-65).

Також до матеріалів справи долучено копію трудової книжки ОСОБА_1 з якої вбачається, що остання у період з липня 1999 року до червня 2003 року працювала у ВАТ «Криворізький цементно-гірничий комбінат» на посаді інженера по підготовці кадрів, перекладачем, референтом директора та головним спеціалістом із зовнішніх зв`язків Служби генерального директора (том 2, а. с. 22-25).

Згідно з довідкою ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна» від 28 січня 2016 року слідує, що заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01 липня 1999 року до 02 червня 2003 року склала 38 626,86 грн (том 9, а. с. 80).
ОСОБА_1 здійснювалися відрахування до Пенсійного фонду України, що підтверджується відповідними довідками форми ОК-5 за період з 1998 року до 2015 року (том 9, а. с. 75-79).

22 квітня 2005 року ОСОБА_1 зареєструвалася як ФОП та отримала відповідне свідоцтво (том 2, а. с. 26).

Згідно зі Звітами суб`єкта малого підприємництва та податкових декларацій платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 видно, що з 2006 до 2013 року ОСОБА_1 здійснювала господарську діяльність та отримувала дохід (том 2, а. с. 28-37), зокрема, як вбачається з договорів поставки та актів виконаних робіт у період з 2008 до 2010 року ФОП ОСОБА_1 здійснювала поставку товарів для ЗАТ «ФК «Шахтар (Донецьк)», згодом ТОВ «Шахтар Трейдінг» (том 9, а. с. 80-145).

Крім цього, у 1999 році ОСОБА_1 надавала послуги з перекладу документів з англійської мови на українську ТОВ «СОЮЗ-3», що підтверджується договором про надання послуг та актами виконаних робіт (том 9, а. с. 146-157).

02 березня 2001 року ОСОБА_1 придбала цінні папери на загальну суму 11 998,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу цінних паперів (том 2, а. с. 38-40).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням норм Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР, чинних на час виникнення спірних правовідносин. Отже, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити із того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, правовий режим майна, набутого у власність у період з 1991 року до 01 січня 2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), визначається за нормами чинного на той час законодавства.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачкою заявлена з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20, погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження № 61-38303св18).

Щодо права власності на транспортний засіб «Toyota Avalon»

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірний автомобіль марки «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29 травня 2006 року НОМЕР_7 , набутий у період, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, у них були спільний сімейний побут та бюджет, вказане вище майно придбано ними внаслідок спільної праці, тому має ознаки спільної сумісної власності, внаслідок чого існують правові підстави для його поділу у рівних частинах (по 1/2 частці) кожній зі сторін.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності збільшення його частки у рухомому майні за рахунок відчужених ОСОБА_1 без його згоди транспортних засобів на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року у цій же справі, Верховний Суд відхиляє.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за технічними характеристиками до відчуженого.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, цим рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на наступні автомобілі: «ГАЗ 3302», «Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214». 

Заявник стверджує, що ОСОБА_1 відчужила зазначені автомобілі після звернення до виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2010 року у цій справі, а отримані від цього кошти використала на свою користь.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Після направлення справи касаційним судом на новий розгляд ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , однак серед заявлених ним вимог стягнення компенсації вартості відчуженого майна не зазначено.

Крім того, ОСОБА_2 не скористався своїм правом на поворот виконання судового рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, що представляє собою повернення стягувачем боржнику всього, що ним було отримано за скасованим згодом рішенням з метою відшкодування боржнику збитків, завданих виконанням рішення.

Отже, посилання заявника на необхідність відступу від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, зокрема щодо автомобіля марки «Toyota Avalon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не знайшли свого підтвердження.

Аргументи касаційної скарги щодо неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2022 року у справі № 753/7032/19 колегія суддів відхиляє, оскільки враховуючи характер спірних правовідносин та застосовані судами норми права, наведена в касаційній скарзі постанова Верховного Суду не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у зазначеній заявником постанові.
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Щодо права власності на житловий будинок «Д-3», за адресою:  

АДРЕСА_1 до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 441/2083/18 (провадження № 61-11035св20) зазначено, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації із моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

У справі, що переглядається суди встановили, що 27 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою збудовано новий житловий будинок, якому було присвоєно нову поштову адресу: м АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком судово-будівельної експертизи від 28 липня 2017 року № 25/17 житловий будинок АДРЕСА_1 не є завершеним будівництвом. На час проведення експертизи його відсоток готовності склав 67,3%. При порівнянні розрахунку відсотка готовності будинку АДРЕСА_15 , виконаному 04 березня 2010 року в інвентаризаційній справі КП «БТІ», з розрахунком відсотку готовності будинку на час складення висновку, можна зробити висновок, що їх різниця складає 67,23% - 59 % = 8,3 % (т. 8, а. с. 158).

Водночас, відповідно до свідоцтва про право власності від 30 квітня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок «Д-3», загальною площею 491,3 кв. м, житловою - 137,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (том 6, а. с. 4-5).

Доводи касаційної скарги про те, що станом на момент припинення спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу спірний житловий будинок мав статус об`єкту незавершеного будівництва, тому поділу підлягають саме будівельні матеріали, які були використані станом на травень 2011 року, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначене нерухоме майно прийнято до експлуатації, та право власності на нього зареєстровано у встановленому законом порядку.

Питання належного способу захисту права особи на спільне сумісне майно у схожих обставинах вирішувалось Верховним Судом у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 509/3995/15, де за схожих обставин позивач пред`явив позовну вимогу про визнання права власності на будівельні матеріали. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Наведена практика Верховного Суду спростовує аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Щодо права власності на нежитлове приміщення № 3, торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що судами не враховано, що нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки це приміщення придбано ОСОБА_2 у 2003 році за власні кошти. Роботи з реконструкції здійснено ОСОБА_2 за рахунок його власних коштів, отриманих від ведення підприємницької діяльності. Жодної участі в роботах ОСОБА_1 не приймала через відсутність у неї доходів у період з 2003 до 2006 року.

У постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16 Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 2-1884/08 (т. 6, а. с. 30) визнано за ОСОБА_2 право власності на збудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Обставинами справи № 2-1884/08 встановлено, що 26 травня 2003 року ОСОБА_2 придбав 7/10 часток комплекса - об`єкта соціальної сфери «Дитячий комбінат № 181 (недіючий), який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 . Рішенням Криворізької міської ради від 24 січня 2007 року № 814 ОСОБА_2 надано дозвіл на реконструкцію частини нежитлових приміщень торгівельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_4 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Дозвіл інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт позивачем не отримано. На підставі тимчасової угоди про сплату за фактичне користування земельною ділянкою від 19 червня 2007 року земельну ділянку за зазначеною вище адресою передано в користування ОСОБА_2 . Згідно з повідомленням КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації при обстеженні приміщення за адресою: АДРЕСА_2 виявлено перепланування та зміна цільового призначення будівлі.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження
№ 14-114цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конструкція статті 62 ЦПК України дає підстави стверджувати, що обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України покладається на особу, яка стверджує про виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Отже, в даному випадку саме на позивача покладається обов`язок доведення підстав виникнення права спільної сумісної власності на майно, яке належить на праві особистої приватної власності відповідачці.

Враховуючи фактичні обставині, встановлені у цій справі та неведені вище норми матеріального права, колегія суддів погоджується із висновками судів про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання нежитлового приміщення № 3 торгівельного комплексу загальною площею 1 347,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки реконструкція спірного майна була проведена у період проживання сторін однією сім`єю, матеріали справи містять докази, що майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат ОСОБА_1 .

Такий висновок суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам Верхового Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_2 про придбання нежитлових приміщень за рахунок кредитних коштів, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суд надав належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник