ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
20 квітня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/688/25 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Шумського І.П. 
за участі секретаря судового засідання: Баб`юка А.В.
розглянув справу
за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" (69124, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Калнишевського, будинок 20 квартира 78)
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер-Ленд" (46003, Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Білецька, будинок 1а)
про стягнення боргу в сумі 255360 грн.

За участі від:
позивача - Cєдов М.В.
відповідача - не з`явився

Зміст позовних вимог, позиція позивача.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер-Ленд" про стягнення 255360 грн боргу.
В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві б/н від 18.11.2025 (вх. №781 від 18.11.2025) посилається на невиконання відповідачем умов укладеного у спрощений спосіб договору про надання послуг, в частині оплати за виконані роботи згідно з актами надання послуг №33 від 31.07.2025 та №34 від 15.08.2025.

Позиція відповідача.
ТОВ "Лезер-Ленд" у відзиві №08/12/25-5 від 08.12.2025 (вх. №8622 від 09.12.2025) просив відмовити у задоволенні позову. Ним заперечено факт надання позивачем послуг загальною вартістю 255360 грн та існування боргу на вказану суму. У межах даного спору ТОВ «Лезер-Ленд» не заперечує факт існування господарських операцій у вказаному позивачем розмірі, оскільки позивачем не надано належного та допустимого обсягу доказів, що підтверджували б реальне надання послуг у зазначеному обсязі, документів про наявність у власності чи правомірному розпорядженні техніки, її фактичне залучення на об`єкті, переміщення активів чи отримання відповідачем будь-якого результату, який би свідчив про виконання робіт. Також не надано і доказів наявності у позивача персоналу яким забезпечувалося надання послуг. Посилання позивача на акти надання послуг та змінні рапорти не може вважатися достатнім підтвердженням виконання зобов`язань, оскільки без встановлення фактичних обсягів робіт, переліку виконаних дій, наявності техніки та персоналу, а також без підтвердження реального руху активів вони не свідчать про здійснення господарської операції. Відсутні відомості про те, що за службова чи посадова особа з якими повноваженнями та за чиїм розпорядженням проставляла підпис у змінних рапортах.
З урахуванням наведеного, відповідачем також зазначено:
- акти надання послуг №33 від 31.07.2025 та №34 від 15.08.2025, рахунки на оплату №33 від 31.07.2025 та №34 від 15.08.2025 та змінні рапорти не визначають обсягу, змісту та конкретних видів робіт, що виключає можливість ототожнення таких документів з належними та допустимими доказами здійснення господарських операцій. Такі документи не відповідають вимогам до їх змісту, встановленими наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88;
- позивачем не долучено жодного доказу на підтвердження наявності у нього вказаної у актах надання послуг техніки, не надано доказів наявності працівників, які могли виконувати такі роботи, не подано будь-яких матеріалів, що підтверджують переміщення, передачу або перебування техніки у місці нібито виконання послуг;
- подані позивачем акти та рахунки - це формальні документи і вони не підтверджують фактичне виконання та обсяги заявлених робіт;
- у матеріалах справи відсутні: будь-які фото- та відеоматеріали, які підтверджують використання техніки у липні-серпні 2025 року; GPS-дані, журнали обліку техніки, марштутні або подорожні листи; акти передачі техніки; не подано доказів наявності відповідного екіпажу або трудових відносин із ним.
Тобто відсутні докази, які вказують на реальність господарських операцій.
У зв`язку з цим зазначена позивачем сума вимог є необґрунтованою, документально непідтвердженою та такою, що не ґрунтується на реальних обставинах справи.

У відповіді на відзив б/н від 30.12.2025 (вх. №9127 від 31.12.2025) позивачем зазначено наступне: 
- відповідач у відзиві не заперечує, що між сторонами мали місце господарські правовідносини, та визнає факт складання актів надання послуг і змінних рапортів;
- факт укладення між сторонами договору про надання послуг у спрощеній формі підтверджується сукупністю доказів, а саме: актами надання послуг №33 від 31.07.2025 та №34 від 15.08.2025; змінними рапортами; рахунками на оплату; фактичним прийняттям відповідачем результату наданих послуг. Таким чином, твердження відповідача про «сумнівність» договірних відносин є штучними та спрямованими на уникнення виконання грошових зобов`язань;
- твердження відповідача про відсутність реального надання послуг та руху активів є безпідставними, з огляду на те, що акти надання послуг №33 та №34 підписані уповноваженими представниками сторін, не містять жодних зауважень чи застережень, не були оскаржені відповідачем у встановленому законом порядку. Підписання акта виконаних робіт (наданих послуг) без зауважень свідчить про їх фактичне виконання та прийняття результату;
- змінні рапорти складалися у процесі виконання робіт, підписувалися представниками сторін без заперечень, використовувалися відповідачем у господарській діяльності. Відповідач не заявляв жодних заперечень щодо повноважень таких осіб у момент виконання робіт, що відповідно до принципу добросовісності (ст. 13 ЦК України) унеможливлює висування таких заперечень постфактум;
- відповідач безпідставно стверджує, що акти надання послуг не є належними первинними документами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні містити обов`язкові реквізити, які у спірних актах наявні, а саме: назву документа; дату складання; найменування підприємств; зміст господарської операції; підписи відповідальних осіб;
- вимога відповідача щодо надмірної деталізації (маршрути, GPS-дані, подорожні листи тощо) не передбачена законом як обов`язкова і не може бути підставою для нівелювання юридичної сили первинних документів;
- відповідач: не надав доказів того, що послуги не надавались; не довів фальсифікацію документів; не ініціював визнання актів недійсними. Саме лише заперечення без належних доказів не спростовує позицію позивача. Стандарт доказування не може зводитися до формальних сумнівів;
- відповідач прийняв надані послуги, однак не здійснив оплату, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання;
- щодо відсутності у позивача права власності екскаватора колісного та відсутності доказів, які б свідчили про існування у позивача взаємовідносин із працівниками, позивач у справі вважає за необхідне подати до суду додаткові докази, які підтверджують факт права власності і свідчать про існування найманих працівників у позивача.

У заключному слові, поданому у письмовій формі (письмовому виступі у судових дебатах) №20/04/26-01 від 20.04.2026 (вх. №3057 від 20.04.2026) відповідач ствердив про підписання акта наданих послуг №33 від 31.07.2025 на суму 215040 грн зі сторони відповідача шляхом використання факсиміле, що не відповідає ст. 207 ЦК України.
Ним також звернено увагу на помилкове написання на сторінці 3 відзиву словосполучення відповідача про те, що він «не заперечує» факт існування господарських операцій у вказаному позивачем розмірі. Формулювання «не заперечує» суперечить змісту відзиву та загальній позиції відповідача, яка полягає саме у запереченні факту надання послуг у заявленому обсязі через відсутність належних і допустимих доказів.

Процесуальні дії суду у справі.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 21.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/688/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.12.2025.
Ухвалою суду від 11.12.2025: прийнято до розгляду заяву (відзив на позов) №08/12/25-5 від 08.12.2025 (вх. №8622 від 09.12.2025)ТОВ "Лезер-Ленд"; відкладено підготовче засідання та розгляд клопотання №10/12/2025-5 від 10.12.2025 (вх.№8683 від 11.12.2025) ТОВ "Лезер-Ленд" про призначення експертизи у справі №921/688/25 на 19.01.2026.
Ухвалами суду від 19.01.2026: продовжено строк підготовчого провадження у справі; прийнято до розгляду відповідь на відзив б/н від 30.12.2025 (вх. №9127 від 31.12.2025); відмовлено в задоволенні клопотання відповідача від 10.12.2025 (вх. №8683 від 11.12.2025) про призначення експертизи; відкладено підготовче засідання на 19.02.2026. При цьому, судом запропоновано позивачу надати суду оригінал акта №33 від 31.07.2025, а також (за наявності) зареєстровані податкові накладні за наслідками виконаних робіт, про які йдеться у позові.
З урахуванням технічного збою в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ), неможливістю проведення судового засідання, в підготовчому засіданні 19.02.2026 оголошувалась перерва до 09.03.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Шумського І.П. у відрядженні та неможливістю проведення підготовчого засідання 09.03.2026, ухвалою суду від 02.03.2026 продовжено строк підготовчого провадження на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підготовче засідання у справі №921/688/25 призначено на 19.03.2026.
Ухвалою суду від 19.03.2026: прийнято до розгляду супровідний лист б/н від 10.02.2026 (вх. № 1064 від 10.02.2026) та долучений до нього оригінал акта № 33 від 31.07.2025; залишено без розгляду інші документи долучені до супровідного листа б/н від 10.02.2026 (вх. № 1064 від 10.02.2026) та заяву свідка ОСОБА_1 від 09.02.2026 (вх. № 1217 від 16.02.2026); закрито підготовче провадження по справі №921/688/25 та призначено її до розгляду по суті на 16.04.2026.
В судовому засіданні 16.04.2026 представником позивача підтримано позовні вимоги. Окрім наведеного у заявах по суті справи ним зазначено, що акт №33 від 31.07.2025 містить 2 печатки, у т.ч. печатку ТОВ «Лезер-Ленд». Такий документ містить усі істотні умови договору про надання послуг. Заперечуючи проти позову, відповідач не клопотав про проведення експертизи документів.
Представником відповідача в судовому засіданні 16.04.2026 повністю заперечено проти позову. Окрім наведеного у відзиві ним зазначено про відсутність податкових накладних на вказані у позові господарські операції, відсутність звіту форми №1ДФ щодо найманого працівника оператора екскаватора, згідно договору від 16.07.2025 між позивачем та ФОП ОСОБА_1 Матеріали справи не містять актів виконаних робіт та доказів оплати згідно умов договору від 16.07.2025.
16.04.2026 перед переходом до стадії судових дебатів, судом відкладено розгляд справи по суті на 20.04.2026, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання від 16.04.2026.
В судовому засіданні 20.04.2026, яке відбулось за участі представника позивача, ним підтримано позов.
Представник відповідача не приймав участі в судовому засіданні 20.04.2026, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
20.04.2026 від представника ТОВ «Лезер-Ленд» через канцелярію надійшло заключне слово у письмовій формі (письмовий виступ у судових дебатах) №20/04/26-01 від 20.04.2026 (вх. №3057).
Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами справи.
Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).
20.04.2026 суд ухвалив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" зареєстровано як юридичну особу 20.12.2023, номер запису про проведення державної реєстрації 1001031020000054397. Видами економічної діяльності позивача є: 43.99 інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в.і.у. (основний); 33.12 ремонт і технічне обслуговування машин і устатковання промислового призначення; 42.11 будівництво доріг і автострад; 43.11 знесення; 43.12 підготовчі роботи на будівельному майданчику; 45.11 торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; 45.19 торгівля іншими автотранспортними засобами; 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 45.32 роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 46.71 оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 47.30 роздрібна торгівля пальним; 47.78 роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 49.41 вантажний автомобільний транспорт; 52.21допоміжне обслуговування наземного транспорту; 53.20 інша поштова та кур`єрська діяльність; 63.99 надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.; 71.12 діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 71.20 технічні випробування та дослідження; 74.90 інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у.; 77.11 надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; 77.12 надання в оренду вантажних автомобілів; 77.32 надання в оренду будівельних машин і устаткування; 77.39 надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.; 81.29 інші види діяльності із прибирання; 82.11 надання комбінованих офісних адміністративних послуг; 82.19 фотокопіювання, підготування документів та інша спеціалізована допоміжна офісна діяльність; 82.99 надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.
23.01.2025 Головним управлінням Держпродспоживслужби в Запорізькій області видано Товариству з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" (ідентифікаційний код 45204276) свідоцтво серії НОМЕР_2 про реєстрацію машини - екскаватора колісного, марки VOLVO EW180D, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
16.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" (як замовник) та Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (як виконавець) уклали цивільно-правовий договір №6 (надалі - договір), згідно з п. 1.1 якого виконавець зобов`язався надати за завданням замовника послуги протягом періоду з 16.07.2025 до 03.08.2025, а саме: транспортні послуги; послуги оператора екскаватора, а замовник зобов`язався прийняти зазначені послуги та сплатити їх.
Факт надання відповідних послуг (виконання робіт) буде засвідчуватися підписанням акту про надання послуг (виконання робіт). Акт про надання послуг (виконання робіт) підписується сторонами після закінчення надання послуг (виконаної роботи) (п. 1.3, п. 1.4 договору).
Вартість послуг (робіт) за цивільно-правовим договором становить 8000 грн (п. 3.1 договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 03.08.2025.
Як зазначає позивач (ТОВ "Стандартбуд Плюс"), між ним (як виконавцем) та відповідачем (ТОВ "Лезер-Ленд") (як замовником) укладено договір про надання послуг у спрощений спосіб, на виконання якого позивачем надано послуги роботи екскаватора загальною вартістю 255360 грн, що підтверджується наступними актами надання послуг та змінними рапортами роботи автомобіля/спецтехніки: 
- актом №33 від 31.07.2025 надання послуг гусеничним екскаватором VOLVO EW180D, тривалістю 128 год, загальною вартістю 215040 грн, скріпленим підписами та печатками сторін без заперечень чи зауважень зі сторони замовника послуг, на підставі рахунку №33 від 31.07.2025 (копія та оригінал акта №33 від 31.07.2025 містяться в матеріалах справи);
- змінними рапортами роботи автомобіля/спецтехніки VOLVO EW180D на замовлення ТОВ «Лезер-Ленд» у період з 16.07.2025 до 30.07.2025 загальною тривалістю 120 год та у період 31.07.2025 загальною тривалістю 8 год, з підписами відповідального на об`єкті (у колонці «підпис відповідального на об`єкті») та водія автотранспорту ОСОБА_1 (у колонці «підпис водія») об`єкті - ВОП Межова;
- актом № 34 від 15.08.2025 надання послуг гусеничним екскаватором VOLVO EW180D, тривалістю 24 год, загальною вартістю 40320 грн, скріпленим підписом та печаткою виконавця (позивача), на підставі рахунку №35 від 15.08.2025;
- змінним рапортом роботи автомобіля/спецтехніки VOLVO EW180D у період з 01.08.2025 до 03.08.2025, загальною тривалістю 24 год, з підписами відповідального на об`єкті (у колонці «підпис відповідального на об`єкті») та водія автотранспорту ОСОБА_1 (у колонці «підпис водія») об`єкті - ВОП Межова.
Представником позивача під час розгляду справи по суті зазначено, що у змінних рапортах у колонці «підпис відповідального на об`єкті» зроблено представником відповідача на об`єкті.
У листі б/н від 06.02.2026 (вх. №1064 від 10.02.2026) позивач повідомив про те, що ним не здійснювалась реєстрація податкових накладних на наслідками вказаних у позові послуг.
20.10.2025 позивач направив відповідачу вимогу, у якій просив здійснити оплату наданих послуг по роботі екскаватора гусеничного VOLVO EW180D на суму 255360 грн з ПДВ згідно актів наданих послуг №33 від 31.07.2025 та №34 від 15.08.2025.
В якості додатку до вимоги додано два примірники оригіналу акту наданих послуг №34 від 15.08.2025 для підписання відповідачем. Другий примірник акту наданих послуг №34 від 15.08.2025 позивач просив повернути на його адресу (копія поштового конверта, накладної АТ «Укрпошта», фіскального чека, опису вкладення у цінний лист поштового відправлення із штрихкодовим ідентифікатором 6900500702888 містяться в матеріалах справи).
За твердженням позивача, вказана вимога з додатками повернулись без вручення.
З огляду на викладене, стверджуючи про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 255360 грн боргу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.
Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. ст. 7, 13, 15 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх фізичних та юридичних осіб перед законом і судом, змагальності сторін та відповідно до принципу пропорційності.
Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (постанова КГС ВС від 08.07.2021 у справі № 915/1889/19).
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду (постанова КГС ВС від 16.12.2021 у справі №923/560/17).
Згідно з положеннями статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).
Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (DomboBeheer B. V. v. theNetherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Позивач стверджує факт існування між ним та відповідачем правовідносин на підставі договору про надання послуг, укладеного в усній формі. 
Відповідач заперечує проти факту надання послуг.
Отже, з урахуванням доводів сторін, у цій справі належить вирішити питання можливості підтвердження факту укладення договору про надання послуг на суму 255360 грн у спрощений спосіб/усно та його виконання сторонами.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною першою статті 144 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами в передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно ч. 2 статті 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися в спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За приписами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
У силу частини першої статті 206 цього ж Кодексу усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).
При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.
Послугам обов`язково властиві щонайменше дві ознаки: 1) надання послуги невіддільне від діяльності особи-послугонадавача; 2) корисний ефект такої діяльності не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, а полягає в самому процесі надання послуги.
Послугу, можна визначити як різновид об`єктів цивільних правовідносин, що виражається у вигляді певної правомірної операції, тобто у вигляді ряду дій виконавця або у діяльності, що являється об`єктом зобов`язання, яка має нематеріальний ефект, нестійкий речовий результат або уречевлений результат, пов`язаний з іншими договірними відносинами, і яка характеризується властивостями здійсненності, невіддільності від джерела, моментальною споживністю, неформалізованістю якості.
З огляду на специфіку послуги як об`єкта господарської операції, судам слід з`ясовувати технічну можливість її надання з урахуванням наявного персоналу, кваліфікації, часу та місця її здійснення, обладнання, сировини та матеріалів, необхідних для виконання такої операції, та найголовніше - використання результатів наданих послуг отримувачем у власній господарській діяльності, що створює для останнього позитивний економічний результат, а також інші суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За твердженням позивача між ним (як виконавцем) та відповідачем (як замовником) був укладений договір про надання послуг у спрощений спосіб/усно, що підтверджується актами надання послуг та змінними рапортами роботи автомобіля/спецтехніки.
З урахуванням наведеного вище порядку та форми укладення господарських договорів та сутності принципу змагальності позивач у справі повинен довести укладення з відповідачем договору у такій формі (спосіб), досягнення сторонами з цього приводу згоди щодо усіх істотних умов та їх виконання з його боку (як виконавця).
За приписами частин третьої, восьмої статті 19 ГК України обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.
Згідно з преамбулою Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні": первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже, первинний документ, згідно з цим визначенням, має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
Законодавство не містить вичерпного переліку первинних документів, які використовуються в бухгалтерському обліку для фіксації господарської операції.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).
Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.3 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: печатка, ідентифікаційний код підприємства, установи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Згідно з п. 2.4 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.
Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 вказала, що норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із тим указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 виснувала, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.
Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 звернув увагу на те, що в разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, суд зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ГПК України, втрачає сенс.
Суд у даній справі, з урахуванням наявності в матеріалах справи:
- виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, за яким вид економічної діяльності позивача відповідає виду послуг, про надання яких відповідачу зазначено у позові; 
- акта №33 від 31.07.2025 надання послуг гусеничним екскаватором VOLVO EW180D, тривалістю 128 год, загальною вартістю 215040 грн, скріпленого підписами та печатками сторін без заперечень;
- змінних рапортів роботи автомобіля/спецтехніки VOLVO EW180D на замовлення ТОВ «Лезер-Ленд» у період з 16.07.2025 до 30.07.2025 загальною тривалістю 120 год та у період 31.07.2025 загальною тривалістю 8 год, з підписами відповідального на об`єкті (у колонці «підпис відповідального на об`єкті») та водія автотранспорту ОСОБА_1 (у колонці «підпис водія») об`єкті - ВОП Межова;
- акта № 34 від 15.08.2025 надання послуг гусеничним екскаватором VOLVO EW180D, тривалістю 24 год, загальною вартістю 40320 грн, скріпленого підписом та печаткою виконавця (позивача). А також дій позивача, спрямованих на його підписання відповідачем;
- змінного рапорта роботи автомобіля/спецтехніки VOLVO EW180D у період з 01.08.2025 до 03.08.2025, загальною тривалістю 24 год, з підписами відповідального на об`єкті (у колонці «підпис відповідального на об`єкті») та водія автотранспорту ОСОБА_1 (у колонці «підпис водія») об`єкті - ВОП Межова;
- свідоцтва серії НОМЕР_2 від 23.01.2025 про реєстрацію за позивачем машини - екскаватора марки VOLVO EW180D; 
- укладеного 16.07.2025 ТОВ "Стандартбуд Плюс" та ФОП ОСОБА_1 цивільно-правового договору №6, предмет якого стосується надання останнім за період з 16.07.2025 до 03.08.2025 транспортних послуг, послуг оператора екскаватора, -
дійшов висновку, що у даному випадку більш переконливими, вірогідними є докази, надані позивачем про надання відповідачу послуг з роботи екскаватора марки VOLVO EW180D, загальною тривалістю 152 год, загальною вартістю 255360 грн згідно з актами надання послуг №33 від 31.07.2025 та №34 від 15.08.2025, невиконання обов`язку з оплати якого позивач визначив як підставу позову у даній справі.
Загальні заперечення відповідача про зімітованість первинних документів, а також відсутність в матеріалах справи: податкових накладних на вказані у позові господарські операції; фото-відеоматеріалів, які підтверджують використання техніки у липні - серпні 2025 року, GPS-даних, журналів обліку техніки, марштутних або подорожніх листів, актів передачі техніки; відсутність актів виконаних робіт згідно з договором від 16.07.2025, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_1, а також доказів їх оплати та звітів форми №1ДФ, не спростовують вищевказаних висновків суду.
Клопотання про призначення судової технічної експертизи документа - акта №33 від 31.07.2025 з приводу нанесення відтиску печатки ТОВ "Лезер-Ленд" на оригіналі цього акта його печаткою відповідач, протягом усього підготовчого провадження, на стадії якого могла бути вчинена така процесуальна дія, не заявляв.
Щодо доводів відповідача про підписання акта №33 від 31.07.2025 надання послуг зі сторони замовника з використанням факсимільного відтворення підпису, суд зазначає, що на цю обставину відповідач не посилався у відзиві. 
Згідно з ч.1 ст.161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч.2 ст.161 ГПК України).
Відповідно до ч.1 ст.165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього (ч.4 ст. 165 ГПК України).
За змістом ч.4 ст.13 вказаного Кодексу (щодо змагальності сторін) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Не є заявою по суті викладений письмово текст судових дебатів сторони. 
Як зазначалось вище протягом усього підготовчого провадження та з`ясування обставин справи під час розгляду справи по суті відповідач не посилався на недостовірність печаток і підписів на акті №33 від 31.07.2025.
Отже, між сторонами виникли зобов`язання за договором про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб.
Як вже зазначалось, відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (стаття 902 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір, відповідно до ст.629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно з статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
20.10.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою про оплату наданих послуг згідно з актами №33 від 31.07.2025, №34 від 15.08.2025 та підписання останнього.
У порушення умов договору, приписів перелічених норм, а також ст.ст. 11, 14 ЦК України, оплати вартості наданих послуг відповідач не провів, проявивши недобросовісність та заборгувавши станом на дату звернення з позовом до суду 255360 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2026 у справі №911/969/24 зазначила: « 81. Верховний Суд (як Велика Палата, так і касаційні суди - цивільний, господарський і адміністративний) у своїх численних рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність, а дії учасників цивільних (господарських) правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. У зв`язку із цим Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який базується на давньоримській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Основою цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
82. Подібний підхід узгоджується також із правовими концепціями, яких дотримуються вищі суди інших демократичних держав із розвинутою ринковою економікою. Зокрема, у країнах загального права діє доктрина estoppel, відповідно до якої сторона не може посилатися на право або вимогу, якщо її попередня поведінка створила в іншої сторони обґрунтоване уявлення про відмову від такого права або про інший правовий стан, і ця інша сторона діяла, покладаючись на таку поведінку. У німецькому праві споріднені висновки випливають із принципу добросовісності (Treu und Glauben) та доктрини Verwirkung, згідно з якою право не підлягає судовому захисту, якщо управнена сторона протягом тривалого часу не здійснювала його, створивши тим самим у зобов`язаної сторони обґрунтоване переконання, що таке право більше не буде реалізоване. Аналогічний зміст має іспанська doctrina de los actos propios, яка виключає можливість діяти всупереч власній попередній поведінці, а також французький принцип loyaute contractuelle, що вимагає від сторін послідовної, чесної та передбачуваної поведінки під час здійснення договірних прав і обов`язків (при цьому Касаційний суд Франції прямо застосовує принцип nul ne peut se contredire au detriment d'autrui - ніхто не може суперечити собі на шкоду іншому). Таким чином, висновок про те, що сторона не може після тривалого прийняття певного правового стану посилатися на протилежну правову позицію, відповідає загальновизнаному в сучасному приватному праві стандарту добросовісності та правової визначеності».
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).
За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" підлягають до задоволення, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер-Ленд" 255360 грн боргу.

Розподіл судових витрат.
В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240 ГПК України,
ВИРІШИВ:
1.Позов задоволити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер-Ленд" (46003, Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Білецька, будинок 1а, ідентифікаційний код 41923921) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стандартбуд Плюс" (69124, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Калнишевського, будинок 20, квартира 78, ідентифікаційний код 45204276) 255360 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч триста шістдесят) грн - боргу, 3064 (три тисячі шістдесят чотири) грн 32 (тридцять дві) коп. - судового збору в повернення сплачених судових витрат.
Видати наказ.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.
Повне рішення складено 30 квітня 2026 року.

Суддя І.П. Шумський