УХВАЛА
Іменем України

30 червня 2026 року 
м. Київ

справа№ 642/672/24
провадження № 61-8237ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. 
вирішуючи питання про відкриття провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року, постанову Харківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Лариси Миколаївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дімол», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтрон трейд», про визнання договорів позики, договору застави недійсними та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» (далі - ТОВ «ГПЛ») звернулося до суду з позовом та просило суд: визнати недійсним договір позики від 16 листопада 2022 року (далі - Договір 1), укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір позики від 16 грудня 2022 (далі - Договір 2) укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір застави транспортних засобів від 16 листопада 2022 № 438 (далі - Договір застави) укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; зобов`язати приватного нотаріуса Харкіського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л. М. зняти приватне обтяження рухомого майна, зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16 листопада 2022 року за № 30150736, а також відшкодувати понесені судові витрати.
Позов мотивувало тим, що на підставі інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо, що рішенням від 26 жовтня 2023 у справі № 641/6260/23 Комінтернівський районний суд міста Харкова стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 000,00 грн, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов Договору 2. Рішення набрало законної сили 27 листопада 2023 року. 
Вважало, що укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Договір 1, Договір 2 та Договір застави є фраудаторними та фіктивними, оскільки укладені з метою приховання активів фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та уникнення сплати наявного у нього боргу перед ТОВ «ГПЛ».
Пояснило, що правовідносини між ТОВ «ГПЛ» та ОСОБА_1 за договорами поставки виникли задовго до укладення спірних договорів.
Наявність заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ГПЛ» перебуває у прямому причинному зв`язку із Договором 1 та Договором 2, що укладені у простій письмовій формі, та Договором застави.
Так, станом на 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 мав перед ТОВ «ГПЛ» загальну заборгованість у сумі 1 444 251,66 грн (без врахування штрафних санкцій).
03 травня 2022 року ОСОБА_1 повідомив ТОВ «ГПЛ», що 30 квітня 2022 року внаслідок трьох ракетних ударів, що були здійснені під час військової агресії з боку російської федерації, він втратив все майно, за допомогою якого здійснював підприємницьку діяльність та виробництво власної продукції. З 24 лютого 2022 року з незалежних від нього обставин він опинився у вкрай скрутному становищі, що значно вплинуло на можливість здійснення розрахунків з кредиторами. Тому просив відтермінувати виконання договорів поставки на 1 рік.
Вважало, що ОСОБА_1 з метою уникнення відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань за договорами поставки перед ТОВ «ГПЛ» 16 листопада 2022 року уклав з ОСОБА_2 . Договір 1 на загальну суму 2 500 000,00 грн та 16 грудня 2022 року Договір 2 на загальну суму 10 000 000,00 грн. 
Крім того, з метою приховування майна, на яке можливо було звернути стягнення, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 «уклали» Договір застави до Договору 1 дев`ятнадцяти транспортних засобів - вантажних та легкових автомобілів, реальна оціночна вартість яких на момент укладення Договору застави становила понад 11 000 000,00 грн.
Стверджувало, що відповідачі є пов`язаними особами, оскільки згідно з листами від 20 грудня 2023 року № 20/12-1 та № 20/12-2 ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Люкас Лубрикантс» (далі - ТОВ «Люкас Лубрикантс»), а ОСОБА_2 є одним із засновників та керівником ТОВ «Люкас Лубрикантс». Крім того, батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , також є одним із засновників ТОВ «Люкас Лубрикантс».
Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 28 березня 2023 року № 30150736 16 листопада 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як забезпечення повернення ОСОБА_1 грошової позики у сумі 2 500 000,00 грн уклали Договір застави транспортних засобів № 438, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у заставу ОСОБА_2 транспортні засоби, які ОСОБА_1 використовує у своїй підприємницькій діяльності, у кількості 19 одиниць.
У витязі міститься інформація про зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 у вигляді позики на суму 2 500 000,00 грн, а не позики у сумі 10 000 000,00 грн.
Станом на день подачі позову, жодні зміни до Договору застави не вносились, що на переконання позивача є підтвердженням того, що Договір-2 укладався «заднім числом», вже після проголошення Господарським судом Харківської області рішень у справах № 922/1856/23 та № 922/1857/23, а також після усвідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неминучості їх примусового виконання.
Зазначило, що пункт 1 Договору 2 передбачає, що ОСОБА_1 бере в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 000,00 грн, які зобов`язується повернути у строк до 16 вересня 2023 року. Пункт 4 Договору 2 передбачає, що якщо ОСОБА_1 не поверне позичені ОСОБА_2 гроші до зазначеного строку, тоді ОСОБА_2 має право звернутись до суду про стягнення цих коштів. 
Пояснило, що 08 травня 2023 року ТОВ «ГПЛ» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з повернення передоплати за договором поставки від 02 січня 2020 року № 020120/6 у сумі 565 062,19 грн, штрафу у сумі 1 564 215,40 грн та штрафних санкцій (24 % та індекс інфляції) у сумі 616 261,62 грн. 
Рішенням від 25 серпня 2023 року у справі № 922/1856/23 Господарський суд Харківської області позов задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_1 заборгованість з повернення передоплати у сумі 565 062,19 грн, штраф у сумі 564 898,75 грн, 24 % річних у сумі 350 958,74 грн, інфляційних втрат у сумі 261 938,45 грн, а також судовий збір у сумі 26 142,87 грн. 
Додатковим рішенням від 06 вересня 2023 року у цій справі Господарський суд Харківської області стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» 312 183,13 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою від 23 листопада 2023 року у справі № 922/1856/23 Східний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Харківської області від 25 серпня 2023 року змінив у частині нарахування штрафних санкцій.
Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06 вересня 2023 року у справі № 922/1856/23 скасував у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» витрат на професійну правничу допомогу у сумі 163 496,74 грн та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у відшкодуванні витрат у цій сумі. 
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» заборгованість із повернення передоплати у сумі 565 062,19 грн, штраф у сумі 292 993,43 грн, 24 % річних у сумі 350 958,74 грн, інфляційної індексації у сумі 171 988,11 грн, судовий збір у сумі 14 201,64 грн, а також грошові кошти у сумі 148 686,39 грн як компенсацію понесених ТОВ «ГПЛ» судових витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначило, що 09 травня 2023 року звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами поставки від 07 грудня 2018 року № 2018/12/07-1 та від 12 серпня 2020 року № 2020/08/12-1 у загальній сумі 2 576 248,95 грн, у тому числі: 879 189,47 грн - заборгованість з оплати за товар, 439 594,73 грн - штраф, 823 067,16 грн - пеня, 61 935,51 грн - 3 % річних, 372 462, 08 грн - індекс інфляції. 
Рішенням від 19 вересня 2023 року у справі № 922/1857/23 Господарський суд Харківської області стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» грошові кошти у сумі 1 818 585,59 грн. у тому числі заборгованість з оплати товару - 879 189,47 грн, штраф - 439 594,73 грн, пеня - 65 444,35 грн, 3 % річних - 61 894,96 грн, індекс інфляції - 372 462,08 грн, судовий збір за подання позовної заяви - 27 278,78 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову - 1 342,00 грн.
Додатковим рішенням від 03 жовтня 2023 року у справі № 922/1857/23 Господарський суд Харківської області стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» 389 559,37 грн як компенсацію понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Постановою від 29 листопада 2023 року Східний апеляційний господарський суд у справі № 922/1857/23 рішення Господарського суду Харківської області від 19 вересня 2023 року залишив без змін.
Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 03 жовтня 2023 року у справі № 922/1857/23 скасував у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» 150 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у відшкодуванні витрат у цій сумі.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» грошові кошти у сумі 1 847 206,37 грн, у тому числі заборгованість з оплати товару - 879 189,47 грн, штраф - 439 594,73 грн, пеня - 65 444,35 грн, 3 % річних - 61 894,96 грн, індекс інфляції - 372 462,08 грн, судовий збір за подання позовної заяви - 27 278,78 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову - 1 342,00 грн, а також 239 559,37 грн як компенсацію понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначило, що станом на час подання цього позову сума матеріальної вимоги ТОВ «ГПЛ» до ОСОБА_1 становить 3 630 656,24 грн.
Вважало, що хронологія розвитку подій щодо взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за Договором 2, наявність рішення Господарського суду Харківської області від 28 вересня 2023 року у справі № 922/1856/23 та рішення Господарського суду Харківської області від 19 вересня 2023 року у справі № 922/1857/23, свідчить, що відповідачі мали на меті приховати майно від звернення на нього стягнення під час виконання в майбутньому рішень господарського суду про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, відповідачі вирішили ввести в оману суд щодо реальності факту позики та передачі грошових коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
Визнання позову під час розгляду справи № 922/1452/22 ОСОБА_1 , як вважав позивач, також свідчить на безгрошовий характер позики, адже в межах розгляду справи у суді першої інстанції, він просив суд відстрочити виконання рішення суду у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, знищеними потужностями та форс-мажорними обставинами.
Постановою від 04 квітня 2023 року Східний апеляційний господарський суд змінив рішення суду першої інстанції у частині відмови у відстроченні виконання рішення та відстрочив виконання рішення суду.
Зазначило, що ОСОБА_1 під час перегляду справи № 922/1452/22 в суді апеляційної інстанції вже «отримав» позику від ОСОБА_2 , однак приховав цей факт та все одно посилався на скрутне матеріальне становище, як на підставу надання відстрочки у виконанні рішення суду.
Пояснило, що станом на 26 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 мав ряд судових процесів, та незважаючи на це, ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи № 641/6260/23 за його відсутності та не заперечував проти задоволення позову.
Стверджувало, що про фраудаторність Договору 1, Договору 2 та Договору застави свідчить і той факт, що в автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутнє виконавче провадження за виконавчим листом № 641/6260/23.
Зазначило, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СМ Дистрибюшн» (далі - ТОВ «СМ Дистрибюшн») звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення за договором поставки основного боргу у сумі 2 327 034,92 грн, 117 989,71 грн - пені та 3 % річних у розмірі 19 074,45 грн.
Рішенням від 05 грудня 2022 року Господарський суд Харківської області позов задовольнив частково. Стягнув з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ТОВ «СМ Дистрибюшн» 2 327 034,92 грн основного боргу, 109 445,20 грн - пені, 17 792,78 грн - 3 % річних та судові витрати у розмірі 36 814,09 грн.
Ухвалою від 23 квітня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дімоіл» (далі - ТОВ «Дімоіл»).
Ухвалу мотивував тим, що рішення у справі впливає на право ТОВ «Дімоіл» (правонаступник ТОВ «СМ Дистрибюшн») щодо можливості здійснити стягнення з ОСОБА_1 існуючої заборгованості за наказом про примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області та постанови Східного апеляційного господарського суду від 16 травня 2023 року № 922/1452/22, в тому числі шляхом звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , яке передано в заставу ОСОБА_2 за Договором застави.
Ухвалою від 23 квітня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ,- Товариство з обмеженою відповідальністю «Газтрон трейд».
Ухвала мотивована тим, що рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки щодо однієї із сторін.
Рішенням від 26 жовтня 2023 року Комінтернівський районний суд Харківської області позов ОСОБА_2 задовольнив, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором 2 в розмірі 10 000 000,00 грн та 10 736,00 у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
Зазначило, що оскаржило це рішення до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, та просило рішення скасувати, відмовити в задоволенні позову та визнати недійсним Договір 1 та Договір застави, укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Однак ухвалою від 26 червня 2024 року Харківський апеляційний суд провадження за апеляційною скаргою представника ТОВ «ГПЛ» закрив.
Ухвалу мотивував тим, що оскаржене рішення не встановлює, не змінює, не обмежує або припиняє права або обов`язки, інтереси та свободи ТОВ «ГПЛ», як особи, яка не була залучена до участі у справі, оскільки її права не порушені, спір стосовно цієї особи не вирішувався, мотивувальна частина рішення не містить суджень про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, а резолютивна частина рішення не містить прямої вказівки про права та обов`язки цієї особи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням від 03 жовтня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у задоволенні позову відмовив.
Рішення мотивував тим, що сукупність наведених позивачем обставин не доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду його прав. Станом на час укладення оспорений договорів позики та договору застави рухомого майна відповідача, були відсутні обмеження щодо розпорядження цим рухомим майном, а також не існувало рішення суду про стягнення коштів за договорами поставки на користь ТОВ «ГПЛ».
Додатковим рішенням від 19 листопада 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова стягнув з ТОВ «ГПЛ» на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Короткий зміст постанови та ухвали апеляційного суду 
Постановою від 21 травня 2026 року Харківський апеляційний суд скаргу ТОВ «ГПЛ» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року залишив без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року - без змін.
Апеляційну скаргу ТОВ «ГПЛ» на додаткове рішенняЛенінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року задовольнив частково, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року змінив.
Стягнув з ТОВ «ГПЛ» на користь ОСОБА_1 20 000, 00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Стягнув з ТОВ «ГПЛ» на користь ОСОБА_2 20 000, 00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Постанову мотивував тим, що відсутні підстави вважати, що спірні договори укладені з метою умисного погіршення майнового стану відповідача у зв`язку з наявністю заборгованості перед іншими контрагентами.
Ухвалою від 16 червня 2026 року Харківський апеляційний суд у задоволенні заяви Роздолянської О. В., яка діє в інтересах ТОВ «ГПЛ» про ухвалення додаткового рішення відмовив.
Узагальнені доводи касаційної скарги
19 червня 2026 року ТОВ «ГПЛ» через підсистему «Електронний суд» звернулося з касаційною скаргою та просило скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року, постанову Харківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 червня 2026 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Підставою касаційного оскарження ТОВ «ГПЛ» зазначив пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23, від 30 липня 2025 року у справі № 766/2529/24, від 02 липня 2025 року у справі № 761/16134/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21, від 05 серпня 2025 року у справі № 756/19178/21, від 21 травня 2025 року у справі № 205/682/22, від 18 травня 2026 року у справі № 698/476/25, від 06 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24.
Процесуальні передумови вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Дослідивши матеріали касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм права, на що послався заявник.
Встановлені судами обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 листопада 2022 року уклали Договір 1, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 500 000,00 грн, які зобов`язався повернути в строк до 16 листопада 2027 року.
Відповідно до пункту 6 Договору 1 позичальник підтвердив отримання від позикодавця грошових коштів за цим договором.
Згідно з пунктом 10 Договору 1 сторони також домовились про укладання договору застави транспортних засобів в забезпечення умов за цим договором.
У той же день, 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір застави, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Л. М.
Заставою забезпечується виконання заставодавцем зобов`язань за Договором 1, за умовами якого заставодавець зобов`язаний повернути заставодержателю позику в розмірі 2 500 000,00 грн, зі строком виплати до 16 листопада 2027 року, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги (пункт 1.1. Договору застави).
Відповідно до пункту 1.2 Договору застави предметом застави є рухоме майно за переліком у договорі застави це 19 транспортних засоби - легкові та спеціалізовані, які на праві власності належать заставодавцю.
Предмет застави сторонами оцінено в сумі 5 000 000,00 грн (пункт 1.3 Договору застави)
Станом на час укладання Договору застави на предмет застави не звернуто стягнення згідно з чинним законодавством (пункт 1.4.2 Договору застави); предмет застави не підлягає вилученню і вільний від будь-яких зобов`язань, крім тих, що передбачені цим договором; до заставодавця не пред`явлені майнові позови, пов`язані з вилученням предмета застави (пункт 1.4.4 Договору застави); за інформацією із Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості щодо сторін відсутні, що підтверджується витягом, виданим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Л. М. 16 листопада 2022 за № 81269839 (пункт 1.4.5 Договору застави).
Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16 листопада 2022 року № 81281804, зареєстроване приватне обтяження 16 листопада 2022 року на це майно. Розмір основного зобов`язання складає 2 500 000,00 грн.
16 грудня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір 2, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 10 000 000,00 грн із строком виплати до 16 вересня 2023 року. Грошові кошти ОСОБА_1 отримав у повному обсязі 16 грудня 2022 року в сумі, визначеній у договорі.
Відповідно до пункту 10 Договору 2, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про укладання цього договору, як додаткового до Договору 1 та укладеного відповідно до нього Договору застави забезпечення умов виконання повернення позики позичальником за зазначеними вище договорами позики.
Акт про пожежу від 30 квітня 2022 року та експертний висновок Харківської торгово-промислової палати від 20 липня 2022 року № 49-ПМ/22 підтверджують факт пошкодження під час бойових дій (ракетних обстрілів та пожежі внаслідок цього) майна підприємства, на якому фізична особа - підприємець ОСОБА_1 здійснював свою діяльність.
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 10 000 000,00 грн та відшкодувати судові витрати.
Рішенням від 26 жовтня 2023 року Комінтернівський районний суд м. Харкова позов задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором 2 в розмірі 10 000 000,00 грн та 10 736,00 грн у відшкодування судових витрат.
ТОВ «ГПЛ» оскаржило це рішення в апеляційному порядку, просило рішення скасувати, відмовити в задоволенні позовних вимог, визнати недійсними Договір 1 та Договір застави, посилаючись на те, що позивач та відповідач уклали фраудаторні правочини для приховання активів та ухилення від сплати боргів.
Ухвалою від 26 червня 2024 року Харківський апеляційний суд провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ГПЛ» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2023 року у справі № 641/6260/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики закрив.
08 травня 2023 року ТОВ «ГПЛ» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з повернення передоплати за договором поставки від 02 січня 2020 року № 020120/6 у сумі 565 062,19 грн, штрафу у сумі 1 564 215,40 грн та штрафних санкцій (24 % та індекс інфляції) у сумі 616 261,62 грн. 
Рішенням від 25 серпня 2023 року Господарський суд Харківської області у справі № 922/1856/23 позов ТОВ «ГПЛ» задовольнив частково стягнув з ОСОБА_1 заборгованість з повернення передоплати у сумі 565 062,19 грн, штраф у сумі 564 898,75 грн, 24 % річних у сумі 350 958,74 грн, інфляційних втрат у сумі 261 938,45 грн, а також судовий збір у сумі 26 142,87 грн.
Додатковим рішенням від 06 вересня 2023 року Господарський суд Харківської області у справі № 922/1856/23 стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» 312 183,13 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою від 23 листопада 2023 року у справі № 922/1856/23 Східний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Харківської області від 25 серпня 2023 року змінив у частині нарахування штрафних санкцій.
Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06 вересня 2023 року у справі № 922/1856/23 скасував у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» витрат на професійну правничу допомогу у сумі 163 496,74 грн та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у стягненні витрат у цій сумі. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» заборгованість з повернення передоплати у сумі 565 062,19 грн, штраф у сумі 292 993,43 грн, 24 % річних у сумі 350 958,74 грн, інфляційної індексації у сумі 171 988,11 грн, судовий збір у сумі 14 201,64 грн, а також грошові кошти у сумі 148 686,39 грн як компенсацію понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
09 травня 2023 року позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами поставки від 07 грудня 2018 року № 2018/12/07-1 та від 12 серпня 2020 року № 2020/08/12-1 у загальній сумі 2 576 248,95 грн, у тому числі: 879 189,47 грн - заборгованість з оплати за товар, 439 594,73 грн - штраф, 82 3067,16 грн - пеня, 61 935,51 грн - 3 % річних, 372 462, 08 грн - індекс інфляції. 
Рішенням від 19 вересня 2023 року у справі № 922/1857/23 Господарський суд Харківської області стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» грошові кошти у сумі 1 818 585,59 грн, з яких заборгованість з оплати товару - 879 189,47 грн, штраф - 439 594,73 грн, пеня - 65 444,35 грн, 3 % річних - 61 894,96 грн, індекс інфляції - 372 462,08 грн, судовий збір за подання позовної заяви - 27 278,78 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову - 1 342,00 грн.
Додатковим рішенням від 03 жовтня 2023 року Господарський суд Харківської області у справі № 922/1857/23 стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» грошові кошти у сумі 389 559,37 грн як компенсацію понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Постановою від 29 листопада 2023 року у справі № 922/1857/23 Східний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Харківської області від 19 вересня 2023 року залишив без змін.
Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 03 жовтня 2023 року у справі № 922/1857/23 скасував у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» витрат на професійну правничу допомогу у сумі 150 000,00 грн та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у стягненні витрат у цій сумі.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГПЛ» грошові кошти у сумі 1 847 206,37 грн, у тому числі: заборгованість з оплати товару - 879 189,47 грн, штраф - 439 594,73 грн, пеня - 65 444,35 грн, 3 % річних - 61 894,96 грн, індекс інфляції - 372 462,08 грн, судовий збір за подання позову - 27 278,78 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову - 1 342,00 грн, а також грошові кошти у сумі 239 559,37 грн як компенсацію понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.
10 липня 2024 року представник Роздолянська О. В., яка діє в інтересах ТОВ «ГПЛ» подала клопотання про призначення судової технічної експертизи документів з метою перевірки давності оформлення оспорюваного Договору 2.
Ухвалою від 11 липня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у задоволенні клопотання відмовив. Ухвалу мотивував тим, що різновид експертизи, як технічна експертиза документа, не належить до випадків обов`язковості призначення. 
Разом з апеляційною скаргою ТОВ «ГПЛ» заявило клопотання про призначення судової технічної експертизи документу та витребування оригіналу Договору 2, що необхідно для проведення експертизи.
Ухвалою від 08 липня 2025 року Харківський апеляційний суд клопотання задовольнив. Зобов`язав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надати в розпорядження експертів оригінал Договору 2.
Проте, 09 вересня 2025 року Ткачова В. С. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 повідомила про неможливість надати оригінал Договору 2, у зв`язку із його втратою, яка могла відбутися під час перевезення речей у більш безпечне місце, що обумовлено військовою агресією російської федерації проти України.
15 вересня 2025 року Янковський С. А. , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав заяву про неможливість надати оригінал Договору 2, у зв`язку з його знищенням внаслідок ракетного удару по приміщенню, де зберігався цей договір.
Із листа відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції України в Харківській області (далі -Харківський РУП № 1 ГУ НПУ в Харківський області) від 19 вересня 2005 року вбачається, що 20 жовтня 2024 року приблизно о 22:26 год російська федерація здійснила обстріл, в результаті якого від попадання снаряду по будівлі за адресою: АДРЕСА_1 виявлені пошкодження приміщення ІВК Енергія за адресою: АДРЕСА_2 .
На виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 08 липня 2025 року Київський науково-дослідний інститут судових експертиз 12 листопада 2025 року №23376/12946-4-25/34.3 надав відповідь про неможливість виконання , що експертного дослідження у зв`язку з відсутністю оригіналу Договору 2.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Предметом спору у цій справі є визнання недійсними Договору 1, Договору 2 та Договору застави.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частина перша статті 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ГПЛ» вказувало, що спірні договори позики є фіктивними, оскільки вони укладені з метою недопущення звернення стягнення на майно боржника, укладені без мети реального настання наслідків.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду із позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18).
Як зазначалось, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
У постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19 Верховний Суд сформулював висновки про те, що фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину немає можливості передання майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому правило ст.234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з актом про пожежу від 30 квітня 2022 року та експертним висновком Харківської торгово-промислової палати від 20 липня 2022 року № 49-ПМ/22 30 квітня 2022 року, у зв`язку із військовою агресією російської федерації, що визнана листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 форс-мажорною обставиною, внаслідок обстрілу у відповідача сталася пожежа. Внаслідок цієї пожежі відповідач втратив майно за переліком, що міститься в експертному висновку. Отже, з 30 квітня 2022 року відповідач втратив майно за переліком.
16 листопада 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір 1 відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 500 000,00 грн, які зобов`язався повернути в строк до 16 листопада 2027 року.
16 грудня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір 2, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 10 000 000,00 грн із строком виплати до 16 вересня 2023 року.
У той же день, 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір застави. Заставою забезпечується виконання заставодавцем зобов`язань за Договором 1, за умовами якого заставодавець зобов`язаний повернути заставодержателю позику в розмірі 2 500 000,00 грн, зі строком виплати до 16 листопада 2027 року, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Предмет застави сторонами оцінено в сумі 5 000 000,00 грн.
Рішенням від 26 жовтня 2023 року Комінтернівський районний суд м. Харкова позов ОСОБА_2 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором 2 в розмірі 10 000 000,00 грн та суму судового збору в розмірі 10 736,00 грн.
За твердженням відповідача ОСОБА_1 укладення договорів позики було пов`язано із необхідністю усунення наслідків пошкоджень підприємства, також погашенням заборгованості перед контрагентами, та частковим відновлюванням цеху, щоб мати можливість відновити виробництво та відповідно відновити свою платоспроможність.
Враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, запровадження воєнного стану з 24 лютого 2022 року та пошкодження майна підприємства під час бойових дій (зокрема внаслідок ракетних обстрілів і спричинених ними пожеж), підприємство, на якому здійснював діяльність фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , фактично припинило існування. У зв`язку з цим відповідач зазнав істотних майнових втрат, що зумовило подальше укладення ним договорів позики.
Апеляційний суд установив, що судова експертиза, призначена ухвалою апеляційного суду від 08 липня 2025 року, не була проведена у зв`язку з ненаданням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оригіналів документів, необхідних для проведення експертного дослідження. ОСОБА_2 пояснив, що оригінал Договору 2 знищений внаслідок ракетного удару по приміщенню, у якому зберігався зазначений документ, що підтверджується листом відділу поліції № 1 Харківського РУП № 1 ГУ НПУ в Харківський області від 19 вересня 2025 року, тоді як ОСОБА_1 зазначив про неможливість надання оригіналу Договору 2 у зв`язку з його втратою, яка могла статися під час перевезення речей до більш безпечного місця в умовах військової агресії російської федерації проти України.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про поважність причин ненадання оригіналів зазначених документів.
За таких умов, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для висновку про визнання доведеним факту укладення відповідачами Договору 2 після звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .
Станом на час укладення оспорених правочинів між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 не існувало спору про стягнення боргу за договорами поставки, матеріали справи свідчать, що з такими позовами ТОВ «ГПЛ» звернулося 08 та 09 травня 2023 року.
Існування у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 боргу перед третьою особою не може бути підставою для висновку про фраудаторність оспорених правочинів у межах пред`явленого позову.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пов`язаними родинними зв`язками особами, або пов`язані чи афілійовані юридичні особи, які вступили у змову.
Доводи позивача, що вказана у договорах позики сума грошових коштів не передавалась, ґрунтуються лише на припущеннях позивача.
Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ГПЛ» у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надало належних та допустимих доказів на підтвердження факту фіктивності договору позики.
Тому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що оспорені договори укладені з метою умисного погіршення майнового стану відповідача, у зв`язку з наявністю заборгованості перед іншими контрагентами.
Щодо відшкодування позивачем відповідачам судових витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.
Апеляційний суд встановив, що правничу допомогу відповідачу ОСОБА_1 здійснювала адвокатка Ткачова В. С., відповідачу ОСОБА_2 - адвокат Янковський С. А.
02 жовтня 2024 року адвокатка Ткачова В. С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подала клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат на правову допомогу 120 000,00 грн та гонорар успіху в розмірі 50 000,00 грн.
На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу надала: копію ордеру на надання правової (правничої) допомоги, копію договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року та додаткової угоди від 20 лютого 2024 року до договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, копії платіжних інструкцій з оплати грошових коштів за надання правової допомоги за договором від 01 лютого 2024 року на загальну суму 120 000,00 грн, звіт (акт прийому-передачі) до договору про надання правової допомоги та додаткової угоди, у якому конкретизовані надані послуги.
02 жовтня 2024 року адвокат Янковський С. А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , також через підсистему «Електронний суд» подав клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі 120 000,00 грн та гонорар успіху в розмірі 50 000,00 грн.
До клопотання на підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_2 надав: копію договору про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року та додаткової угоди від 22 лютого 2024 року до договору про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року, довідку розрахунок № 08 про розмір коштів, що підлягають сплаті Адвокатському об`єднанню «Альянс адвокатів» протягом 45 днів від дати ухвалення судового рішення за надання правової допомоги за договором, у фіксованому розмірі 120 000,00 грн та гонорар успіху у розмірі 50 000,00 грн (зазначено у додатковій угоді від 22 лютого 2024 року), звіт (акт прийому-передачі) до договору про надання правової допомоги та додаткової угоди, у якому конкретизовані надані послуги.
Стаття 59 Конституції України закріплює, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Частина четверта статті 137 ЦПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» ЄСПЛ зазначив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу адвокатка надала: копію ордеру на надання правової (правничої) допомоги, копію договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року та додаткової угоди від 20 лютого 2024 року до договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, копії платіжних інструкцій з оплати грошових коштів за надання правової допомоги за договором від 01 лютого 2024 року на загальну суму 120 000,00 грн, звіт (акт прийому-передачі) до договору про надання правової допомоги та додаткової угоди, у якому конкретизовані надані послуги.
До клопотання на підтвердження витрат на правову допомогу Кабаненку Ю. В. адвокат надав копію договору про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року та додаткової угоди від 22 лютого 2024 року до договору про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року, довідку розрахунок № 08 про розмір коштів, що підлягають сплаті Адвокатському об`єднанню «Альянс адвокатів» протягом 45 днів від дати ухвалення судового рішення за надання правової допомоги за договором, у фіксованому розмірі 120 000,00 грн та гонорар успіху у розмірі 50 000,00 грн (зазначено у додатковій угоді від 22 лютого 2024 року), звіт (акт прийому-передачі) до договору про надання правової допомоги та додаткової угоди, у якому конкретизовані надані послуги.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Представники позивача ТОВ «ГПЛ»: Родзолянська О. В. та адвокат Чальцев Д. В. подали заперечення на ухвалення додаткового рішення у справі, посилаючись на те, що сторона позивача не отримувала доказів на підтвердження понесених судових витрат відповідачами, а також сторонами відповідачів не було зроблено заяву про подання доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Також посилались на порушення порядку подання заяви про ухвалення додаткового рішення, з якою сторона позивача не була ознайомлена.
У судовому засіданні представник позивача просив відмовити в ухваленні додаткового рішення. Крім доводів викладених у запереченнях щодо ухвалення додаткового рішення, також заперечував щодо сум, які відповідачі просять стягнути на відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки розмір цих витрат є значно завищеним.
Апеляційний суд встановив, що відповідачі у відзивах, які були подані 04 та 05 березня 2024 року відповідно заявили в попередньому (орієнтовному) розрахунку суму очікуваних судових витрат у розмірі 50 000,00 грн, що значно менше, ніж заявили у клопотаннях про відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу. Проте, на той час відповідачі вже уклали договори про надання правової допомоги та додаткові угоди до них, в яких визначені фіксовані суми вартості надання правової допомоги та розмір гонорару успіху.
Враховуючи характер виконаних робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи, що справа має невелику складність, а також зважаючи на те, що позивач подав заяву про недоведеність судових витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку часткове задоволення апеляційної скарги та зменшення витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідачів до 20 000,00 грн на кожного з них.
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловлених у постановах Верховного Суду.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2- 3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
Посилання ТОВ «ГПЛ» на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23, від 30 липня 2025 року у справі № 766/2529/24, від 02 липня 2025 року у справі № 761/16134/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21, від 05 серпня 2025 року у справі № 756/19178/21, від 21 травня 2025 року у справі № 205/682/22, від 18 травня 2026 року у справі № 698/476/25, від 06 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24, є безпідставними, оскільки вони хоча і стосуються подібних правовідносин, проте зроблені за інших фактичних обставин.
Так, у справах № 910/6654/24, № 159/5846/23, № 916/379/23, № 766/2529/24, № 761/16134/19, № 725/1301/21, № 756/19178/21, № 205/682/22, № 698/476/25, № 910/6654/24 суди вважали доведеним кваліфікацію спірних правочинів як фраудаторних, спрямованих на шкоду інтересам позивачів (кредиторам), однак у цій справі, відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності фраудаторного характеру договорів.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули справу відповідно до такого висновку.
З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків місцевого суду та суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказам, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Щодо оскарження ухвали Харківського апеляційного суду від 16 червня 2026 року. 
У травні 2026 року представник Роздолянська О. В., яка діє в інтересах ТОВ «ГПЛ» звернулася до Харківського апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення.
Заяву обґрунтувала тим, що в апеляційній скарзі ТОВ «ГПЛ» зазначило розрахунок суми судових витрат, які понесло і які очікує понести в зв`язку з апеляційним розглядом справи. Крім того, в судовому засіданні, яке відбулось 19 травня 2026 року, представник ТОВ «ГПЛ» - адвокат Чальцев Д. В. зробив заяву, що розмір витрат, які ТОВ «ГПЛ» понесло у зв`язку з розглядом справи подасть протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Вартість наданих робіт оцінили в 125 000,00 грн.
Ухвалою від 26 червня 2026 року Харківський апеляційний суд у задоволенні заяви Роздолянської О. В., яка діє в інтересах ТОВ «ГПЛ» про ухвалення додаткового рішення відмовив.
Враховуючи, що постановою від 21 травня 2026 року Харківський апеляційний суд рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, залишив без змін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь особи, яка подала апеляційну скаргу, понесених нею витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскарженого судового рішення Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм права. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року,постанову Харківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Лариси Миколаївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дімол», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтрон трейд», про визнання договорів позики, договору застави недійсними та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська