ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 травня 2026 року справа №200/1917/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 р. у справі № 200/1917/25 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_3 , позивач), ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач), звернулись до Донецького окружного адміністративного суду з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач, ГУПФУ), в якому просили: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у непризначенні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах одноразової допомоги сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; зобов`язати відповідача призначити та виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах одноразову допомогу сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у непризначенні ОСОБА_2 одноразової страхової виплати особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; зобов`язати відповідача призначити та виплатити ОСОБА_2 одноразову страхову виплату особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року задоволено позов, а саме суд:
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, що полягає у непризначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах одноразової допомоги сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах одноразову допомогу сім`ї у разі смерті потерпілого ОСОБА_4 внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, що полягає у непризначенні ОСОБА_2 одноразової страхової виплати особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого ОСОБА_4 , у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплатити ОСОБА_2 одноразову страхову виплату особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого ОСОБА_4 , у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в наслідок порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позову. 
В обґрунтування зазначено наступне.
За результатами опрацювання заяви сформовано електронну особову справу на призначення страхових виплат утриманцям померлого. Постановою ГУ ПФУ в Донецькій області № 5001-86843597/5001-86843597-2025-1 від 12.02.2025: сину померлого ОСОБА_1 були призначені щомісячні страхові виплати у розмірі 3090,17 грн та 3336,15 грн і одноразова страхова виплата у розмірі 53600 грн, як особі, яка має право на ці виплату в разі втрати годувальника; батькові померлого ОСОБА_2 була призначена щомісячна страхова виплата у розмірі 3090,17 грн та 3336,15 грн, як особі, яка має право на цю виплату в разі втрати годувальника.
У призначені одноразової допомоги сім`ї загиблого ОСОБА_1 листом від 18.02.2025 №0500-0204-8/13844 відмовлено на підставі пункту 5.1 розділу V Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління ФССУ № 11 від 19.07.2018, який був чинний на дату страхового випадку - 10.06.2023 (реєстрація місця проживання не збігається з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого).
У призначені одноразової допомоги на сім`ю та одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого ОСОБА_5 листом відмовлено на підставі пунктів 5.1, 5.2.5 розділу V Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління ФССУ № 11 від 19.07.2018, чинного на дату страхового випадку - 10.06.2023 (батьки у переліку осіб, що мають право на отримання одноразової допомоги на сім`ю відсутні; одноразова виплата батькам, як утриманцям, не призначається).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України).
Згідно з абзацом 5 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «члена сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі, але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках.
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах та утримання житла, його ремонт тощо та інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 з померлим потерпілим були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Під час призначення страхових виплат, зокрема у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї, Головне управління керується нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 № 4-1, який набув чинності 21.03.2024.
У випадку з позивачами, станом на 10 червня 2023 року, на день настання страхового випадку, підлягав застосуванню нормативно-правовий акт, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджений постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11.
Суд не врахував, що згідно паспорту померлого потерпілого зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 було: АДРЕСА_1 , а місце проживання його сина ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 . 
Таким чином, реєстрація місця проживання сина ОСОБА_1 не співпадає з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого ОСОБА_4 , тому відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у призначенні одноразової допомоги сім`ї загиблого є законною.
Відповідно до вимог пункту 5.2.5 Порядку №11 непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право (батьки померлого) незалежно від того, разом вони проживали чи окремо) мають право тільки для призначення щомісячних страхових виплат, одноразова виплата їм, як утриманцям, не призначається. У зв`язку з цим, одноразова страхова виплата батьку померлого ОСОБА_2 не була призначена.
Від представника позивачів надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
В обґрунтування зазначено наступне.
Позивачі відповідали встановленим вимогам Закону щодо непрацездатних осіб, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання.
Підставою для непризначення ОСОБА_1 одноразової допомоги сім`ї потерпілого став той факт, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) відрізняється від місця реєстрації місця проживання загиблого ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ).
Щодо підстав непризначення ОСОБА_2 одноразової допомоги сім`ї потерпілого Відповідач повідомив, що батьки померлого не належать до кола осіб, яким може бути призначена така допомога.
Щодо підстав непризначення ОСОБА_2 одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, Відповідач повідомив, що батьки померлого не належать до кола осіб, яким може бути призначена така допомога.
Порядок № 11 втратив чинність 21.03.2024 та, відповідно станом на 12.02.2025 не підлягав застосуванню.
Відповідач не враховує правові висновки Верховного Суду (постанова від 22.04.2024 у справі № 420/17371/22) щодо умов застосування Порядку №11 у випадках його невідповідності вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV). 
Верховний Суд у постанові від 22.04.2024 у справі № 420/17371/22 дійшов висновку, що для отримання одноразової допомоги або щомісячних страхових виплат індивідуально кожним членом сім`ї та/або особами, які мають право на відповідні виплати, достатньо підтвердити наявність родинних зв`язків з померлим потерпілим.
З 23 березня 2024 року у зв`язку із набранням чинності постановою Правління Пенсійного фонду України від 26 січня 2024 року № 4-1, якою затверджено Порядок призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, Порядок № 11 втратив чинність. При цьому дискримінаційних умов, які стосуються обов`язковості однакового зареєстрованого місця проживання усієї родини, положеннями нового Порядку № 4-1 не передбачено.
Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Шлюб між батьками ОСОБА_1 розірваний з 07.06.2012, у зв`язку з чим, він за погодженням з ними періодично мешкав разом з батьком.
За таких умов, посилання відповідача на неспівпадання місць реєстрації місця мешкання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як підстави непризначення останньому одноразової допомоги на сім`ю, є необгрунтованим та протиправним. Одночасно, Відповідачем не заперечується, що ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_1 , виконуючи передбачені законом обов`язки про утриманню та вихованню сина, мали взаємні права та обов`язки, що дає підстави для висновку про наявність між ними ознаків сім`ї у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України.
На підтвердження факту спільного проживання та наявності спільного побуту з померлим сином ОСОБА_2 надав Відповідачі копії паспортів власного та загиблого ОСОБА_4 , копії довідок комітету мікрорайону Краматорської міської ради від 2.08.2013 № 01-13/2407 та від 04.02.2025 № 01-20/98 106, копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 .
Згідно вказаних документів ОСОБА_4 є сином ОСОБА_2 , з 2013 року вони зареєстровані та до загибелі ОСОБА_4 мешкали за однією адресою: АДРЕСА_1 , відповідно, мали спільний побут, взаємні прав і обов`язки. Факт проживання ОСОБА_4 за вказаною адресою також підтверджується відомостями в Акті спеціального розслідування нещасного випадку, у розділі «Відомості про потерпілого», де зазначено, що місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 була адреса: АДРЕСА_1 .
Ці документи є достатнім підтвердженням наявності у нього спільного побуту та взаємних прав та обов`язків з його померлим сином, що з урахуванням положень СК України свідчить про проживання їх однією родиною і наявністю у позивача статусу члена сім`ї померлого ОСОБА_4 ..
Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду, сформованої у постанові від 09.05.2024 у справі № 580/3690/23.
Закон № 1105, Порядок №4-1 не містять заборони на отримання одноразової страхової виплати для батьків потерпілого, з якими він мешкав однією сім`єю.
Норми Порядку № 11, на які посилається Відповідач, щодо обмеження прав батьків потерпілого на отримання одноразової страхової виплати, не підлягають застосуванню з підстав, наведених вище та з урахуванням правових висновків Верховного Суду.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2026 року на підставі пункту 5 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, закрито провадження у справі №200/1917/25 в частині позову ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати вчинити певні дії, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.
10.06.2023 в Товаристві з обмеженою відповідальністю “ФРЕШ МІКС”, стався нещасний випадок зі смертельним наслідком з ОСОБА_4 , що підтверджується Актом розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку від 27.01.2025, який затверджено т.в.о. начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці 27.01.2025.
04.02.2025 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області звернулися ОСОБА_1 (син померлого, адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 (батько померлого, адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) із колективною заявою про призначення страхових виплат по втраті годувальника ОСОБА_4 .
За результатами опрацювання заяви сформовано електронну особову справу на призначення страхових виплат утриманцям померлого.
За результатами опрацювання заяви відповідачем сформована електронна особова справа на призначення страхових виплат утриманцям померлого ОСОБА_4 та ухвалене Рішення № 5001-86843597/5001-86843597-2025-1 від 12.02.2025, згідно якого:
Постановою ГУ ПФУ в Донецькій області № 5001-86843597/5001-86843597-2025-1 від 12.02.2025
- сину померлого ОСОБА_1 були призначені щомісячні страхові виплати у розмірі 3090,17 грн та 3336,15 грн і одноразова страхова виплата у розмірі 53600 грн, як особі, яка має право на ці виплату в разі втрати годувальника,
- батькові померлого ОСОБА_2 була призначена щомісячна страхова виплата у розмірі 3090,17 грн та 3336,15 грн, як особі, яка має право на цю виплату в разі втрати годувальника.
Тобто, ОСОБА_2 (батько померлого) призначені щомісячна страхова виплата як особі, яка мала на це право в разі втрати годувальника; ОСОБА_1 (син померлого) призначена одноразова страхова виплата члену сім`ї потерпілого у розмірі 8 розмірів мінімальної заробітної плати та щомісячна страхова виплата як особі, яка мала на це право в разі втрати годувальника;
У призначені одноразової допомоги сім`ї загиблого ОСОБА_1 листом від 18.02.2025 №0500-0204-8/13844 відмовлено на підставі п.5.1 розділу V Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління ФССУ № 11 від 19.07.2018, який був чинний на дату страхового випадку - 10.06.2023 (реєстрація місця проживання не збігається з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого).
У призначені одноразової допомоги на сім`ю та одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого ОСОБА_5 листом від 18.02.2025 №0500-0204-8/13842 відмовлено на підставі пунктів 5.1, 5.2.5 розділу V Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління ФССУ № 11 від 19.07.2018, чинного на дату страхового випадку — 10.06.2023 (батьки у переліку осіб, що мають право на отримання одноразової допомоги на сім`ю відсутні; одноразова виплата батькам, як утриманцям, не призначається).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 р. № 2620- ІХ.
Відповідно до пункту 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону від 21 вересня 2022 р. № 2620-ІХ припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
З 01.01.2023 відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, до Головного управління Пенсійного Фонду України.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом №1105-XIV.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону №1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
Правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За приписами ч.1, 3 ст.30 Закону №1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. 
Згідно з ст.35 Закону №1105-XIV у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.
Непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є: 1) діти, які не досягли 18 років; 2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства; 3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють; 4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.
Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.
За приписами ч.5 ст.36 Закону №1105-XIV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються: 1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; 2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Відповідно до ч.1 ст.37 Закону №1105-XIV для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України. За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник. Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.
У ч.2 ст.37 Закону №1105-XIV визначено, що територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій: 1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами; 2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності; 3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат; 4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат; 5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання; 6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання; 7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання; 8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів; 9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи; 10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
За ч.3 ст.37 Закону №1105-XIV, потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.
За приписами ст.38 Закону №1105-XIV, територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі поданої в електронній або паперовій формі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.
Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.
Територіальні органи уповноваженого органу управління можуть затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.
Таким чином, положеннями Закону № 1105-XIV встановлено два різні види одноразової грошової виплати: одноразова допомога сім`ї померлого та одноразова допомога дитині чи особам, що перебували на його утриманні.
Подібний підхід сформульований Верховним Судом, зокрема у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 360/1239/19, де Суд вказав, що законодавець чітко розмежував страхові виплати, які виплачуються сукупно на сім`ю потерпілого (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату) та окремо кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого (20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату).
У подальшому підтримано Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2024 року справа №420/17371/22.
З метою вдосконалення порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат і здійснення управліннями (відділеннями) виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у разі настання нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання, керуючись статтями 7, 36, 37, 39, 41-48 Закону № 1105-ХІV, правління Фонду соціального страхування України постановило затвердити Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат. Наведений Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат затверджений Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 11(чинній в редакції на час смерті потерпілого).
Розділом V Порядку №11 врегульовано питання призначення, зокрема, одноразової допомоги особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого, де також, шляхом встановлення різних умов призначення, визначено наявність двох окремих видів одноразових страхових виплат - на сім`ю померлого та на кожну особу окремо.
Відповідно до п.5.1 розділу V Порядку №11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються: заяви (колективна чи індивідуальні) для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою; копії паспорта; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого; копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого й потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого); довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).
Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.
Згідно з п.п.5.2.5 п.5.2 розділу V Порядку №11 непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право (батьки померлого, незалежно від того, разом вони проживали чи окремо), - мають право тільки для призначення щомісячних страхових виплат, одноразова виплата їм, як утриманцям, не призначається.
Отже, Фонд соціального страхування, Порядок № 11, чітко визначив механізм призначення, перерахування та проведення страхових виплат, визначивши, що реєстрація місця проживання за однією адресою потерпілого, його дружини, а також його дітей є обов`язковою умовою для отримання такого виду страхової виплати як одноразова допомога на сім`ю потерпілого у разі його смерті від нещасного випадку на виробництві. Водночас для отримання одноразової допомоги або щомісячних страхових виплат індивідуально кожним членом сім`ї та/або особами, які мають право на відповідні виплати, достатньо підтвердити наявність родинних зв`язків з померлим потерпілим
Так, як зазначалось, у призначені одноразової допомоги сім`ї загиблого ОСОБА_1 відмовлено на підставі п.5.1 розділу V Порядку № 11, оскільки реєстрація місця проживання не збігається з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.
У призначені одноразової допомоги на сім`ю та одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого ОСОБА_5 відмовлено на підставі пунктів 5.1, 5.2.5 розділу V Порядку № 11, оскільки батьки у переліку осіб, що мають право на отримання одноразової допомоги на сім`ю відсутні; одноразова виплата батькам, як утриманцям, не призначається.
Матеріали справи свідчать, що згідно паспорту померлого потерпілого зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 було: АДРЕСА_1 , а місце проживання його сина ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Конституцією України кожній фізичній особі гарантуються свобода пересування та вільний вибір місць постійного або тимчасового проживання, кількість яких не обмежується.
Згідно з частиною десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV ( далі - Закон №1382-IV) реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень цього Закону сформовані, зокрема, у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 233/4008/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 234/9663/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/7507/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 263/11240/17 та від 20 лютого 2018 року у справі № 219/9030/17.
Конституційний Суд України в рішенні від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019, на підставі системного аналізу положень Закону № 1382-IV, який за його преамбулою відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, дійшов висновку, що Закон № 1382-IV не передбачає можливості обмеження права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання людини залежно від реєстрації її місця проживання або постійного проживання у певному населеному пункті.
Колегія суддів зазначає, що встановлений державою обов`язок особи зареєструвати єдине місце проживання зумовлено характером такого інструменту державного управління, з огляду на застосування останнього з метою реалізації, зокрема виборчих прав, надання низки адміністративних послуг, в тому числі і для ведення офіційного листування з державними органами.
Верховним Судом у постанові від 22.04.2024 у справі №420/17371/22 та у подальшому підтримано у постанові 06 червня 2024 року у справі № 308/5040/17, зроблено висновок про те, що встановлений державною обов`язок особи зареєструвати єдине місце проживання зумовлено характером такого інструменту державного управління, з огляду на застосування останнього з метою реалізації, зокрема виборчих прав, надання низки адміністративних послуг, в тому числі і для ведення офіційного листування з державними органами. 
Суд звертає увагу на те, що Законом № 1105-XIV та Порядком №11 поняття родини/сім`ї не визначається.
Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі – СК України), сім`я є первинним та основним осередком суспільства.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коди дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Конституційний Суд України у Рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Частиною 1 статті 56 СК України також встановлено, що дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.
З огляду на вищезазначене, враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення ЦК України та Закону №1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, в контексті правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів наголошує, що зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.
Конституційний суд України в абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016 також вказав, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Суд доходить висновку, що встановлена Порядком № 11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві.
Закон № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.
Так, Порядок № 11 є підзаконним нормативно-правовим актом, що прийнятий Фондом соціального страхування на виконання вимог пункту 8 частин 1 статті 7 Закону № 1105-XIV.
Частинами 1-3 статті 7 КАС України, передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Враховуючи те, що згідно з вимогами частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також встановлену під час розгляду цієї справи невідповідність положень пункту 5.1. Розділу V Порядку №11, що визначають підстави набуття права на одноразову допомогу сім`єю загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, положенням Закону №1105-XIV, колегія суддів доходить висновку, що під час вирішення спору у цій справі правильним є застосування правового акта, який має вищу юридичну силу.
При цьому, у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.
Також, з 23 березня 2023 року у зв`язку із набранням чинності постановою Правління Пенсійного фонду України від 26 січня 2024 року № 4-1, якою затверджено Порядок призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, Порядок № 11 втратив чинність. При цьому дискримінаційних умов, які стосуються обов`язковості однакового зареєстрованого місця проживання усієї родини, положеннями нового Порядку № 4-1 не передбачено.
Аналогічний висновок підтримано Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2024 року справа №420/17371/22.
Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, за змістом висновків Верховного Суду, сформульованих у наведеній справі, неоднакове зареєстроване місце проживання членів сім`ї не впливає на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого. 
Беззаперечним є факт родинних зв`язків між ОСОБА_2 (батько померлого) та потерпілим ОСОБА_4 (син), про що наявне свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ; між ОСОБА_1 (син померлого) та потерпілим ОСОБА_4 (батько), про що наявне свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 .
Відповідачем не заперечується, що ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_1 , виконуючи передбачені законом обов`язки про утриманню та вихованню сина, мали взаємні права та обов`язки, що дає підстави для висновку про наявність між ними ознаків сім`ї у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України.
Тобто, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є прямими кровними родичами, однак у зв`язку із повноліттям ОСОБА_4 не належить до членів сім`ї своїх батьків (абз.3 ч.2 ст.3, ч.1 ст. 6 СК України). 
Як зазначалось, наявність неоднакової реєстрації місця проживання сама по собі не може обмежувати право особи на отримання страхових виплат у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого.
Отже, посилання скаржника на неспівпадання місць реєстрації місця мешкання ОСОБА_4 та позивачів, як підстави не призначення останньому одноразової допомоги на сім`ю, є необґрунтованим та протиправним. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності права у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на отримання одноразової допомоги сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Щодо позовних вимог в частині права на отримання ОСОБА_2 одноразової страхової виплати особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого ОСОБА_4 , у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, колегія суддів зазначає наступне.
Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в ст. 51 Конституції України.
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків чинним законодавством не пов`язується з працездатністю дітей і їх можливістю надавати батькам матеріальну допомогу та виникає на підставі сукупності таких умов: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” або особами з інвалідністю); потреба матері, батька в матеріальній допомозі (тобто батьки не мають можливості забезпечити своє гідне існування у зв`язку з відсутністю пенсії чи її низького розміру). При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц).
ОСОБА_2 є батьком потерпілого ОСОБА_4 . Позивач - ОСОБА_2 (1950 року народження) досяг пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зі змісту постанови ГУ ПФУ в Донецькій області № 5001-86843597/5001-86843597-2025-1 від 12.02.2025 слідує, що батькові померлого ОСОБА_2 була призначена щомісячна страхова виплата у розмірі 3090,17 грн та 3336,15 грн, як особі, яка має право на цю виплату в разі втрати годувальника. Тобто, батьку померлого призначені щомісячна страхова виплата як особі, яка мала на це право в разі втрати годувальника.
Щомісячна страхова виплата відповідно до приписів ст.35 Закону №1105-XIV надається непрацездатним особам, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання (зокрема, особам, які досягли пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, якщо вони не працюють).
Отже, відповідач, призначаючи щомісячну страхову виплату “в разі втрати годувальника”, встановив, що (батько потерпілого) як непрацездатна особа мав право на одержання від сина утримання в силу норм СК України (незалежно від того, чи перебував батько на утриманні померлого чи лише мав на день його смерті право на одержання від нього утримання).
З наданої довідки від 04.02.2025 №01-20/98-106 Краматорської міської ради комітету мікрорайону №1 про фактичне проживання, яка адресована Управлінню пенсійного фонду м. Краматорська слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області, 25.12.2001, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 в тому, що він дійсно проживав разом з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 про смерть НОМЕР_6 від 12.06.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджуються, зокрема, актом розслідування нещасного випадку.
Отже, батько потерпілого надав доказів спільного проживання на день смерті потерпілого сина, та в розумінні СК України батько потерпілого вважається членом сім`ї потерпілого.
Як на час настання страхового випадку, так і на момент звернення позивача із заявою до ГУ ПФУ, ст.36 Закону №1105-XIV (п.2 ч.5) не містить умови одержання одноразової виплати особою факт перебування на утриманні потерпілого, а законодавець установив, щоб такі особи “мали право на одержання утримання від потерпілого”.
До спірних правовідносин не може бути застосованим п.п.5.2.5 п.5.2 розділу V Порядку №11 (втратив чинність 21.03.2024) щодо права непрацездатних осіб, які не перебували на утриманні потерпілого (батьків), але мають на це право, виключно на призначення щомісячних страхових виплат, а одноразова виплата їм, як утриманцям, не призначається.
Тому висновки відповідача про не підтвердження ОСОБА_2 статусу особи, яка перебувала на утриманні померлого ОСОБА_4 , ґрунтується на помилковому застосуванні приписів п.2 ч.5 ст.36 Закону №1105-XIV.
Зважаючи на те, що подані батьком до ГУ ПФУ документи були достатніми для прийняття позитивного рішення про призначення страхових виплат, передбачених ч.5 ст.36 Закону №1105-XIV, тому ГУ ПФУ безпідставно відмовлено у призначенні страхових виплат за заявою у цій частині.
Від представника позивача до суду надійшла заява про визнання правонаступником ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 та поновлення розгляду справи.
В обгартування зазначено, зокрема, що позивачами у справі були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За рішенням суду зобов`язано відповідача призначити страхові виплати як на користь обох позивачів (у рівних частинах) так і на користь окремо ОСОБА_2 . Предметом спору є право позивачів на отримання одноразових страхових виплат, передбачених законом членам родини потерпілого у разі його смерті внаслідок нещасного випадку на виробництві. Право на отримання зазначених виплат може бути успадковане в установленому законом порядку. Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Краматорську. 
Колегія суддів щодо заяви представника позивача, зазначає наступне
Відповідно до частини 1 статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Статтею 269 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.
Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (стаття 271 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно.
Згідно з вимогами статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №576/1388/17, від 15 листопада 2021 року у справі №340/5543/20, від 05 травня 2022 року у справі №520/10496/2020 та від 09 лютого 2023 року у справі №600/1290/20-а.
Колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом у постанові від 15 липня 2021 року у справі №2-а-2691/2009, сума пенсії, яка не була нарахована пенсіонеру, не може вважатися недоотриманою сумою пенсії і не підлягає виплаті в порядку статті 52 Закону №1058-IV та не входить до складу спадщини, оскільки така в силу положень статі 1219 ЦК України нерозривно пов`язана з особою спадкодавця та не може бути передана іншим особам, а тому спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Водночас у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №808/1346/18 Велика Палата висловила позицію, що спори, предметом яких є майнова вимога позивача щодо грошових коштів, які належали до виплати за життя померлому спадкодавцю, мають приватноправовий характер і підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.
Обставини даної справи вказують на те, що предметом спору є наявність права ОСОБА_2 на нарахування та виплату одноразових страхових виплат, які на час його смерті не призначалась і не сплачувалась, що і слугувало підставою для його звернення до суду із даним позовом.
Таким чином з урахуванням встановлених обставин у справі та наведених норм права, колегія суддів дійшла до висновку, що в даному випадку спірні правовідносини не допускають правонаступництво. 
Згідно пункту 5 частини 1, 2 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.
Згідно частини 1, 2 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Отже, зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, а смерть позивача - ОСОБА_2 , настала після його ухвалення, підстави для закриття провадження у справі, в силу вимог частини другої статті 319 КАС України, відсутні.
Зазначені у цій справі висновки суду узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 31 січня 2024 року справа № 361/4447/17, від 08 лютого 2024 року справа № 810/3278/15, від 15 жовтня 2025 року справа № 120/12998/23 тощо.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
У задоволені заяви адвоката Трофімчука Віталія Вікторовича - відмовити. 
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 р. у справі № 200/1917/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 20 травня 2026 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Геращенко

Т.Г. Гаврищук