ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 363/6676/23
провадження № 61-1111св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Калараша А. А.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Баличевої М. Б., та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Поліщук Н. В., Желепи О. В., Соколової В. В., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя.

2. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 серпня 1988 року Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області зареєстрував шлюб між сторонами, про що складено актовий запис № 111.
3. 04 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, про що складено актовий запис № 67.

4. За час шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 січня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Левчук О. Б. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем.

5. З метою поділу спільного майна він звертався до відповідача із відповідною пропозицією, яку остання отримала 11 листопада 2023 року. У пропозиції він просив відповідача розглянути можливість поділу квартири та повідомити його про прийняте рішення протягом 5 календарних днів від дати отримання пропозиції, проте станом на 23 листопада 2023 року відповіді не надійшло.

6. Він фактично не проживає у спірній квартирі з 2014 року, проте має право на виділення своєї частки в розмірі половини квартири, оскільки квартира набута за спільні кошти подружжя. Він має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою, а без визначення частки він фактично позбавлений усіх прав власника, тому вимушений звернутися до суду.

7. Враховуючи наведені обставини, позивач просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 39,9 кв. м, загальною площею 64,6 кв. м.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 

8. Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 01 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив (т. 2 а. с. 167-173).

9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира придбана сторонами в період шлюбу, отже така є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з цим позивач пропустив позовну давність.

10. Суд зазначив, що сторони розірвали шлюб 04 вересня 2012 року, після розірвання шлюбу позивач залишився проживати у спірній квартирі до 2014 року. Сторони підтвердили, що спору щодо нерухомого майна у них не було. У подальшому позивач переїхав проживати до спільної доньки за її ініціативою, щоб уникнути сварок, тому саме з цього часу у ОСОБА_1 виникло право на подання позову про поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири.

11. Київський апеляційний суд постановою від 22 грудня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Лупейком О. В., залишив без задоволення. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Усмановою Є.І., задовольнив. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від01 травня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення. Позов задовольнив. У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за     ОСОБА_1  право власності на 1/2частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 39,9 кв. м, загальною площею 64,6 кв. м (т. 3 а. с. 138-142). 

12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що стороною відповідача не подано жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуте ними в період шлюбу. Само по собі перебування позивача на квартирному обліку не дає підстав для висновку про належність спірної квартири відповідачу на праві особистої власності. При цьому, факт користування іншим жилим приміщенням не позбавляє позивача права власності на це майно. Натомість, якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з (колишнього) подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат.

13. Докази, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя, а саме ОСОБА_1 , на набуте у період шлюбу майно - спірну квартиру, зареєстровану за ОСОБА_3 , у матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність порушення права ОСОБА_1 до звернення до відповідача в листопаді 2023 року з пропозицією про поділ майна, на яку останньою відповіді надано не було.

14. Суд першої інстанції зазначеного не врахував та неправильно встановив дату початку перебігу позовної давності, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

15. 23 січня 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лупейко О. В., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог по суті. 

16. Касаційну скаргу сторона відповідача мотивувала тим, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що покупка спірної квартири була здійснена за кошти батьків відповідача. Саме тому договір купівлі-продажу від 17 січня 1996 року оформлявся на ім`я відповідача та у ньому зазначено, що остання сплатила свої особисті кошти. Факт придбання квартири за кошти батьків відповідача підтвердили в суді першої інстанції діти сторін як свідки під присягою. Також матеріалами справи підтверджується, що всі комунальні витрати по спірній квартирі здійснювалися виключно відповідачем. Крім того позивач перебуває на квартирному обліку у Вишгородській міській раді на отримання житла, проте за законом при з`явленні у нього у власності житла він мав бути знятий з такого обліку. 

17. Суд першої інстанції обґрунтовано застосував позовну давність до спірних правовідносин. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що у 2012 році сторони вирішили всі майнові питання між собою, у тому числі житлові, що підтверджує їх взаємні дії у 2016 році. Отже, висновок апеляційного суду про те, що позивач довідався про порушення свої прав у 2023 році є помилковим. 

18. Крім того, суди не врахували, що діти після розлучення залишилися проживати з відповідачем, на даний час у спірній квартирі проживає відповідач, донька ОСОБА_4 , зять ОСОБА_5 , малолітня внучка ОСОБА_6 , мати відповідача ОСОБА_7 , 1941 року народження, позивач у період шлюбу зловживав спиртними напоями та після розлучення допомоги колишній сім`ї допомоги не надавав. Наведені обставини свідчать про наявність правових підстав для відступу від засад рівності часток при поділі майна подружжя. 

19. 28 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кручок Н. В., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лупейко О. В., залишити без задоволення.

20. Сторона позивача відзив мотивувала тим, що позивач з 2006 року має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом ІІ групи, документальні докази на підтвердження даних обставин знаходяться у матеріалах справи. Іншого житла, крім спірної квартири, позивач не має. Спроби відповідача позбавити позивача права на житло є протиправними. Спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, а тому позивач має законне право на виділення йому у власність 1/2 частини квартири, що дасть йому можливість вільно володіти, користуватися і розпоряджатися свої майном. 

Провадження у суді касаційної інстанції

21. Верховний Суд ухвалою від 26 лютого 2026 року поновив  ОСОБА_2  строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лупейко О. В., на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

22. У березні 2026 року матеріали цивільної справи № 363/6676/23 надійшли до Верховного Суду. 

23. Верховний Суд ухвалою від18 травня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів. 

24. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди застосували норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, постановах Верховного Суду від 19 лютого 2018 року у справі № 516/95/16, від 15 березня 2018 року у справі № 522/3469/14, від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 13 лютого 2024 року у справі № 906/1016/21 [пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)].

25. Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази). 

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

26. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 06 серпня 1988 року між   ОСОБА_1 та    ОСОБА_8 зареєстрований шлюб, який 04 вересня 2012 року розірвано (т. 1 а. с. 5, 6).

27. 17 січня 1996 рокуміж    ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (продавці) та ОСОБА_12 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавці продали, а покупець купила квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 2 договору продаж квартири вчинено за 2 850 000 000 (два мільярди вісімсот п`ятдесят мільйонів) карбованців (т. 1 а. с. 12).

28.  ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку Виконавчого комітету Вишгородської міської ради з 20 грудня 2007 року на позачергове отримання житла, як особа, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції, що підтверджується листом Вишгородської міської ради від 25 серпня 2025 року № 02-14/2491 (т. 3 а. с. 63).

29. Відповідно до рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 лютого 2016 року № 34 у зв`язку із поліпшенням житлових умов ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 знято з обліку потребуючих поліпшення житлових умов, внесено зміни до квартоблікової справи ОСОБА_1 (т. 3 а. с. 71).

30.  ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 20 січня 1996 року по теперішній час. За вказаною адресою зареєстровано всього чотири особи. Наведене підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 29 січня 2020 року № 413 (т. 3 а. с. 65).

31.  ОСОБА_12 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 20 січня 1996 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 29 січня 2020 року № 414 (т. 3 а. с. 67).

32. Згідно з довідкою від 22 січня 2023 року № 78, виданою Вишгородською міською радою, ОСОБА_12 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом із матір`ю ОСОБА_7 , дочкою ОСОБА_4 , зятем ОСОБА_5 та онучкою ОСОБА_15 (т. 1 а. с. 66 зворот).

33. 06 листопада 2023 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 пропозицію поділу спільного майна подружжя, в якій пропонував відповідачу здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: трикімнатної квартири, житловою площею 39,9 кв. м, загальною площею 64,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в позасудовому порядку шляхом укладення договору про поділ спільного майна подружжя, визначивши частки кожного у праві власності на квартиру в розмірі по 1/2 частці (т. 1 а. с. 10).
34. Під час розгляду справи у суді першої інстанції у судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_13 , яка є донькою сторін, вказала, що в сім`ї завжди говорили, що кошти на придбання квартири давали батьки ОСОБА_12 , яка була придбана на нею та батько про це знав. Яку саме суму давали бабуся та дідусь не знає, оскільки їй було 3 роки на той час. Батько не має право на цю квартиру. Вона була свідком розмов між бабусею та дідусем, що саме вони давали кошти ОСОБА_12 . Батько постійно підтверджував це і не заперечував.

35. Допитаний свідок ОСОБА_4 , яка є донькою сторін, вказала, що бабуся з дідусем збирали кошти і подарували їх мамі для придбання квартири. Всі розуміли чиї це кошти і хто є власником квартири. Після розлучення батько залишився проживати в цій квартирі, оскільки йому не було куди переїжджати. Мама сплачувала комунальні платежі, батьку це було зручно. В 2014 році батько за її ініціативою переїхав в її квартиру. У батька хворе серце та загострення почалося з початку війни 2022 року, він виїхав до Німеччини, потім повернувся, оскільки йому потрібно було робити операцію. Вона з сестрою допомагали як могли. Коли він повернувся з-за кордону, він жив у своєї сестри. Вона запропонувала здати квартиру в оренду на 8 місяць за що отримала 16 000,00 грн. 8 000,00 грн вона переказала на рахунок батька, однак він був не згодний. Потім почалися сварки і з 03 листопада 2023 року вони перестали спілкуватися.

36. Допитаний свідок ОСОБА_16 , яка є сестрою ОСОБА_1 , вказала, що він інвалід ІІ групи. Після розлучення брат залишився проживати в квартирі, він не збирався ділити майно, однак оскільки йому потрібні кошти, він змушений звернутися до суду щодо поділу майна. З донькою ОСОБА_1 домовився здавати її квартиру, а кошти необхідні були на операцію. Донька віддала йому 8 000,00 грн. У нього нічого немає, крім цієї квартири. Вказала, що він постійно працював. Зазначила, що їх батьки продали будинок за 8 000,00 дол. США та віддали йому кошти, які були необхідні на придбання квартири. Однак оформлення придбання квартири було здійснено на ОСОБА_12 , оскільки він перебував на обліку службового житла.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

37. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
38. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільного кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року.

39. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

40. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

41. Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спірної квартири та її правовий режим повинен визначатися за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття такого майна.

42. Відповідно до статті 22 КпШС Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

43. Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.

44. Згідно зі статтею 24 КпШС Українимайно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

45. Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

46. Вказані норми, що діяли на час набуття у власність спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

47. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

48. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

49. Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

50. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. 

51. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

52. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

53. Згідно зі статтею 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

54. Встановивши, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі 1996 році, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями статті 22 КпШС України, дійшов правильного висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках.При цьому, факт перебування позивача на квартирному обліку не дає підстав для висновку про належність спірної квартири відповідачу на праві особистої власності.

55. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на те, що спірна квартира придбана за кошти її батьків, а тому є її особистою приватною власністю, оскільки матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, що спірна квартира були придбана за кошти батьків відповідача.

56. При цьому, факт сплати коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя.

57. Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц, від 31 травня 2022 року у справі № 607/2297/20. 

58. Отже, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав вважати, що квартира, яка набута у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 січня 1996 року, є особистою приватною власністю відповідача.

59. Доводи сторони відповідача про наявність правових підстав для відступу від засад рівності з огляду на те, що після розлучення діти сторін залишилися проживати з відповідачем, є необґрунтованими, оскільки проживання дітей з відповідачем з огляду на положення статті 70 СК України само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. 

60. Також колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач не пропустив позовної давності. 

61. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
62. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

63. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

64. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

65. Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

66. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

67. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

68. Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21, від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21, від 03 листопада 2025 року у справі № 761/25624/20.

69. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення відповідача щодо прав позивача на набуте у період шлюбу майно - спірну квартиру. 

70. Встановивши, що про порушення своїх прав на спірну квартиру позивач дізнався після звернення до відповідача в листопаді 2023 року з пропозицією про поділ майна, на яку остання відповіді не надала, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач, звернувшись із позовом у цій справі 23 листопада 2023 року, не пропустив позовної давності. 

71. Доводи касаційної скарги про те, що суди застосували норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, постановах Верховного Суду від 19 лютого 2018 року у справі № 516/95/16, від 15 березня 2018 року у справі № 522/3469/14, від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 13 лютого 2024 року у справі № 906/1016/21, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, у зазначених заявником справах, та у справі, яка переглядається у касаційному порядку, є різними. 

72. Так, у справі № 523/14489/15 суди встановили, що спірні квартири є спільною власністю подружжя, оскільки вони набуті за час перебування позивача й колишньої дружини у фактичних шлюбних відносинах, у яких вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Наявна у матеріалах копія розписки не є неналежним доказом та не підтверджує купівлю колишньою дружиною квартири за її особисті кошти. 

73. У справі № 516/95/16 суди встановили, що відповідач надала докази того, що джерелом придбання нею спірного автомобіля є кошти, які належали їй особисто, так як вона взяла їх у борг, що підтверджується розпискою, яку додано до матеріалів справи. 

74. У справі № 522/3469/14 суди встановили, що садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка набуті позивачем за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто (отримані від продажу спадщини), тому вказане майно відповідно до статті 57 СК України є його особистою приватною власністю.

75. У справі № 456/828/17 суди, відступаючи від засад рівності часток подружжя, виходили з того, що позивач довів факт усунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування їхніх неповнолітніх дітей, які страждають на важкі хронічні захворювання, та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї; виконання нею одноособово цього обов`язку, як матір`ю, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем.

76. У справі № 308/4390/18 суди, відступаючи від засад рівності часток подружжя, виходили з того, що після розірвання шлюбу між сторонами троє неповнолітніх дітей залишилися проживати із позивачем та перебувають на його повному утриманні, тоді як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей. 

77. У справі № 711/2302/18 суди встановили, що спірна квартира була набута у власність позивачем до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому позивач є її єдиним власником.

78. У справі № 906/1016/21 спір виник між двома юридичними особами стосовно стягнення плати за перевищення вартості предмета іпотеки.

79. Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

80. Посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах Верховного Суду не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

81. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

82. Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

83. Підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

84. Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення -без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

85. Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, тому колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Щодо судових витрат

86. Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Калараш

Судді: В. М. Ігнатенко 

С. О. Карпенко 

Є. В. Петров

В. В. Пророк