ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
27 квітня 2026 року 	Справа № 280/9721/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
18 березня 2025 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 07 серпня 2025 №083250008298;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "г" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", періоди роботи на посаді докерамеханізатора на вантажно-розвантажувальних роботах у портах з 25.12.1996 по 31.12.2000, з 01.01.2003 по 31.12.2003;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській областіповторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , про призначення пенсії за вислугу років.
У позовній заяві вказано, що 31 липня 2025 року позивач звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначенні пенсії за вислугу років. На підтвердження страхового та спеціального стажу позивач надав свою трудову книжку НОМЕР_2 . Однак рішенням від 07 серпня 2025 №083250008298 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, вважаючи, що спеціальний стаж становить 15 років 09 місяців 04 дні, в той час коли для призначення пенсії за вислугу років цей стаж має складати не менше 20 років. Відповідачем зазначено, що період роботи з 25.12.1996 по 31.12.2000 не зараховано до спеціального стажу, згідно з трудовою книжкою від 17.09.1987 р. серії НОМЕР_2 , оскільки відсутня уточнююча довідка про умови та характер виконуваних робіт, а згідно записів трудової книжки відсутня інформація про роботу в комплексних бригадах. В реєстрі застрахованих осіб відсутній спеціальний стаж. Позивач вважає протиправним рішення та просить задовольнити позов.
Ухвалою суду від 10.11.2025 відкрито провадження у справі № 280/9721/25, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).
26.11.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що позивач подав заяву через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, про призначення пенсії за вислугу років згідно положень пунктів 2-1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву Позивача та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 07.08.2025 № 083250008298 про відмову у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу. Право на пенсію за вислугою років мають механізатори (докеримеханізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, зокрема чоловіки після досягнення віку 55 років за наявності 26 років 06 місяців страхового стажу, з них не менше 20 років на зазначеній роботі станом на 11.10.2017 року. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону №1058, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом №1058. Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі – порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами. Пенсію за вислугу років призначають у разі звільнення з роботи, яка дає право на таку пенсію. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності. До спеціального стажу зараховано періоди роботи з 01.01.2001р. по 31.12.2002р. та з 01.01.2004 по 10.10.2017р., згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) та складає станом на 10.10.2017 року – 15 років 9 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Період роботи з 25.12.1996р. по 31.12.2000р. не зараховано до спеціального стажу, згідно з трудовою книжкою від 17.09.1987р. серії НОМЕР_2 , оскільки відсутня уточнююча довідка про умови та характер виконуваних робіт, а згідно записів трудової книжки відсутня інформація про роботу в комплексних бригадах. В реєстрі застрахованих осіб відсутній спеціальний стаж. Інші документи передбачені Порядком №18-1 відсутні. Період роботи з 01.01.2003 по 31.12.2003 не зараховано до спеціального стажу, згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (відомості по спец стажу). Також просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом та наданими доказами, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.
Суд встановив та не заперечується сторонами у заявах по суті, що ОСОБА_1 , 31.07.2025 звернувся через вебпортал Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугою років.
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 17.09.1987, позивач працював з 02.10.1996 по 14.12.2020 докером-механізатором в Бердянському морпорту, записи №9-14.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 07.08.2025 № №083250008298відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «г» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
У зазначеному рішенні вказано, що, зокрема, відповідно до стані 55 пункту «г» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» правом на пенсію за вислугу років користуються механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно- розвантажувальних роботах у портах.
При призначені пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 пункту «г» до спеціального стажу зараховуються періоди минулої роботи механізаторів (докерів- механізаторів) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах з моменту впровадження організації праці комплексними бригадами у річкових портах України у професіях механізатори (докери-механізатори) при досягнені пенсійного віку чоловіками 55 років при загальному стажі роботи на 11.10.2017 не менше 26 років 06 місяців, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.
Згідно з п. 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12.08.1993 №637, коли у трудовій книжні відсутні відомості, шо визначають право на пенсію на пільгових умовах, дія підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу: професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
В оскаржуваній відмові відповідач зазначив, що період роботи з 25.12.1996 р. по 31.12.2000 р. не зараховано до спеціального стажу, згідно з трудовою книжкою від 17.09.1987 р. серії НОМЕР_2 , оскільки відсутня уточнююча довідка про умови та характер виконуваних робіт. Період роботи з 01.01.2003 р. по 31.12.2003 р. не зараховано до спеціального стажу, згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто період, який підтягає зарахуванню до пільгового стажу роботи, визначає підприємство шляхом надання уточнюючої довідки.
Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Статтею 114 Закону №1058 врегульовано призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.
Пенсії за вислугу років призначаються відповідно до розділу XIV Закону №1058.
Пунктом 2-1 «Прикінцевих положень» Закону №1058 передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788). Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до статті 52 Закону №1788, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення).
Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 55 Закону №1788, право на пенсію за вислугу років мають:
механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи:
для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі;
для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту «б» частини першої статті 13 цього Закону.
Відповідно до пункту «д» частини 1 статті 55 Закону №1788, право на пенсію за вислугу років мають:
плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення) - після досягнення 55 років і при стажі роботи:
для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;
для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону;
працівники окремих видів суден, професій і посад плавскладу суден морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості - за списком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку при стажі роботи на цих суднах, за цими професіями і посадами станом на 1 квітня 2015 року не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок та після цієї дати при стажі роботи на цих суднах, за цими професіями і посадами:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років у чоловіків і не менше 25 років у жінок.
04.06.2019 Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII. Положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В абзацах другому, четвертому пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30.09.2010 №20-рп/2010, Конституційний Суд України зазначив, «що визнання неконституційним Закону №2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом №2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство, як Основного Закону держави на всій території України».
Отже, з 05.06.2019 положення пункту «д» частини 1 статті 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, а саме: «д» плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення): чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі».
Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік та страховий стаж, має застосовуватися в порядку, визначеному Рішенням Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Значення трудової книжки, як основного документа, що підтверджує пільговий стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Проте, якщо трудова книжка відсутня або у ній не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Крім того, з аналізу положень Порядку №637 вбачається, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Як слідує із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 17.09.1987:
02.10.1996 прийнято в УКК учнем робітника (Наказ №189 від 02.10.1996);
25.12.1996 позивачу присвоєно 4 клас докера-механізатора вантажного району (Наказ №487 від 25.12.1996);
25.01.2001 - присвоєно 3 клас докера-механізатора вантажного району комплексної бригади (Наказ №46 від 25.01.2001);
04.07.2018 - присвоєно кваліфікацію “докермеханізатор комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 2 класу вантажного району” (Наказ №159 від 04.07.2018);
09.01.2019 – присвоєно кваліфікацію слюсар з ремонту та обслуговуванню портальних кранів (Наказ №05-ос від 10.01.2019);
14.12.2020 позивача було звільнено з Бердянського морпорту за угодою сторін (Наказ 1387/к від 14.12.2020).
В оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 07 серпня 2025 №083250008298 зазначено, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «г» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідач зазначив, що період роботи з 25.12.1996 р. по 31.12.2000 р. не зараховано до спеціального стажу, згідно з трудовою книжкою від 17.09.1987 р. серії НОМЕР_2 , оскільки відсутня уточнююча довідка про умови та характер виконуваних робіт. Період роботи з 01.01.2003 р. по 31.12.2003 р. не зараховано до спеціального стажу, згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Суд зазначає, що відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.
Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (далі - Інструкція №58).
Пунктами 1.2, 1.3 Інструкції №58 передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають. При влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.
Суд зауважує, що позивач має у трудовій книжці від 17.09.1987 р. серії НОМЕР_2 записи про період його роботи докер-механізатором в Бердянському торгівельному порту з 25.12.1996 до 09.01.2019.
На переконання суду, вказані вище записи трудової книжки містять інформацію, що не викликає сумніву в їх достовірності, а тому приймаються як належні докази у справі.
Суд зауважує, що спірні періоди роботи зараховані відповідачем до загального трудового стажу позивача, проте відповідачем не здійснено зарахування вказаних періодів роботи позивача до пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років.
За викладених обставин, за наявності у трудовій книжці НОМЕР_2 від 17.09.1987 записів про період роботи позивача про те, що з 02.10.1996 прийнято в УКК учнем робітника (Наказ №189 від 02.10.1996); 25.12.1996 позивачу присвоєно 4 клас докера-механізатора вантажного району (Наказ №487 від 25.12.1996); 25.01.2001 - присвоєно 3 клас докера-механізатора вантажного району комплексної бригади (Наказ №46 від 25.01.2001); 04.07.2018 - присвоєно кваліфікацію “докермеханізатор комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 2 класу вантажного району” (Наказ №159 від 04.07.2018); 09.01.2019 – присвоєно кваліфікацію слюсар з ремонту та обслуговуванню портальних кранів (Наказ №05-ос від 10.01.2019); 14.12.2020 позивача було звільнено з Бердянського морпорту за угодою сторін (Наказ 1387/к від 14.12.2020), достатньо для підтвердження наявності стажу позивача.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а сформулював висновок про те, що «формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист».
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
З огляду на приписи підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, УПФУ має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Тобто, відповідачі не позбавлені права, зокрема, у разі відсутності окремих документів для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, проведення атестацій тощо.
При цьому, витребування та перевірка додаткових документів і довідок є обов`язком пенсійного органу, тобто перекладання тягаря доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неналежне виконання пенсійним органом свого обов`язку щодо перевірки відомостей, зазначених у поданих документах не може бути підставою для обмеження конституційного права особи на отримання належної їй пенсії.
Вказані висновки узгоджуються із позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №240/6201/23, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи.
Відтак, суд доходить висновку, що період роботи позивача з з 25.12.1996 р. по 31.12.2000 докером-механізатором у Бердянському морпорту має бути зарахований до стажу роботи по спеціальності, яка дає право на отримання пенсії за вислугу років відповідно до пункту «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому, загальний стаж роботи позивача на вказаній посаді складає 21 рік 1 місяць, що також підтверджується формою РС-право.
Щодо взаємного зарахування періодів робіт, передбачених пунктом «г» статті 55 та пунктом «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд вважає за доцільне зазначити таке.
Суд зауважує, що за приписами частини 6 статті 56 Закону №1788-XII, при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.
Суд наголошує, що Закон №1788-XII, зокрема, стаття 56 цього Закону передбачає, що при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону №1788-XII провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цією статтею, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.
Дана норма містить умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах, що повністю відповідає наявному у позивача стажу роботи.
Зазначена правова позиція суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 28.08.2018 у справі №520/5341/17.
Щодо не зарахованого періоду роботи з 01.01.2003 р. по 31.12.2003 р. не зараховано до спеціального стажу, згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" облік усіх застрахованих осіб та персоніфікований облік надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також персоніфікований облік коштів накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюються в порядку, визначеномуЗаконом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюєтьсяЗаконом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) - організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.
Приписами ст. 16 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" визначено, що державний реєстр створюється для забезпечення: ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації; накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про сплату платниками єдиного внеску та про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; нарахування та обліку виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону. Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування. (ч. 1 ст. 20 вказаного Закону).
Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Порядок та строки подання відомостей, зазначених в абзацах першому і другому цієї частини, встановлюються Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
Згідно ч. 2ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" саме обов`язками платника єдиного внеску є:
- своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;
- вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством;
- подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю;
- перевіряти під час прийняття на роботу наявність у фізичної особи посвідчення застрахованої особи;
- повідомляти у складі звітності про прийняття на роботу фізичної особи, відомості про яку відсутні в Державному реєстрі або яка не пред`явила на вимогу платника єдиного внеску посвідчення застрахованої особи, та подавати необхідні відомості і документи для взяття на облік зазначеної особи;
- отримувати в територіальному органі Пенсійного фонду посвідчення застрахованої особи в порядку, встановленому Пенсійним фондом, та видавати їх застрахованим особам;
- повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей.
Відповідно достатті 14-1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"Пенсійний фонд та його територіальні органи зобов`язані: забезпечувати своєчасне внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру; здійснювати контроль за достовірністю відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру.
З огляду на викладені вище положення Закону вбачається, що обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску; ведення обліку виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігання таких відомості в порядку, передбаченому законодавством, покладено на платника єдиного внеску, в даному випадку на військові частини, в яких проходив службу позивач, а контролюючі функції покладено на органи Пенсійного фонду України.
Крім того, суд зазначає, що позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обовязків страхувальником щодо своєчасної сплати страхових внесків.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що приймаючи рішення від 07 серпня 2025 №083250008298 про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років ГУ ПФУ в Житомирські області діяло безпідставно, необґрунтовано та без врахування зазначених вище обставин, а тому, вказане рішення слід визнати протиправним та скасувати.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, враховуючи, що встановлені та з`ясовані судом обставини свідчать про протиправну відмову у призначенні пенсії за вислугу років, незарахування спірних періодів до спеціального стажу, зважаючи, що судом не встановлено необхідності у наданні позивачем додаткових доказів, наявності у позивача необхідного пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 969,00 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №7394-3838-4240-8094 від 04.11.2025.
Враховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 969,00 грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень, яким порушено права позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м. Житомир, вул. О. Ольжича, 7, ЄДРПОУ 13559341), про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 07 серпня 2025 № 083250008298.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "г" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", періоди роботи на посаді докера-механізатора на вантажно-розвантажувальних роботах у портах з 25.12.1996 по 31.12.2000, з 01.01.2003 по 31.12.2003.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення пенсії за вислугу років.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 969,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 27 квітня 2026 року.

Суддя Р.В. Сацький