ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №589/5854/25 
Номер провадження 22-ц/816/2211/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Сізова Д. В. , Нестеренка М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 березня 2026 року у складі судді Костенка В.Г., ухвалене в м. Суми, в цивільній справі за позовом Сумської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 

в с т а н о в и в:

08 грудня 2025 року представник Сумської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів внаслідок користування земельною ділянкою коштів та свої вимоги мотивував тим, що відповідачу з 12 серпня 2016 року належить об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці комунальної власності кадастровий номер 5910136600:03:002:0051 площею 0,3662 га.
Відповідач користується земельною ділянкою, однак плату за її використання не сплачує. Рішенням Сумської міської ради від 05 серпня 2024 року № 5010-МР земельну ділянку надано відповідачу в оренду, проте договір оренди не укладено.
Позивач зазначає, що за період з 01 січня 2022 року по 15 жовтня 2025 року відповідач мав сплатити орендну плату у сумі 189 811,80 грн, однак безпідставно зберіг зазначені кошти.
Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у сумі 189 811 грн 80 коп. та судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 березня 2026 року позовні вимогиСумської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Сумської міської ради кошти у сумі у сумі 189811 грн 80 коп. та понесені витрати у розмірі 3028 грн, а всього 192839 грн 80 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи не містять витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2022 рік або іншого належного доказу, який підтверджує нормативну грошову оцінку земельної ділянки саме за цей період.
Натомість суд поклав в основу рішення розрахунок позивача, здійснений шляхом математичного поділу нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2023 рік на коефіцієнт індексації 1,15.
Такий спосіб визначення нормативної грошової оцінки не передбачений законодавством, оскільки нормативна грошова оцінка формується на підставі технічної документації та враховує сукупність установлених показників і коефіцієнтів. Отже, самостійний «зворотний розрахунок» позивача не є належним та допустимим доказом.
Суд першої інстанції помилково виходив із того, що пільга, передбачена пунктом 69.14 підрозділу 10 розділу XX ПК України, застосовується лише до платників плати за землю, які подали податкову декларацію та мають право на її коригування. Водночас відповідач є фізичною особою, яка відповідно до ПК України не подає декларацій з плати за землю, а тому відсутність такої декларації не може бути підставою для позбавлення його податкової пільги.
Пункт 69.14 ПК України прямо встановлює, що у 2022 році плата за землю на територіях активних бойових дій не нараховується та не сплачується, що виключає сам обов`язок зі сплати. Віднесення Сумської міської територіальної громади до територій активних бойових дій у період з 24 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року підтверджує відсутність у відповідача такого обов`язку.
Отже, відсутність договору оренди та податкової декларації не впливає на застосування пільги, а інше тлумачення необґрунтовано звужує її зміст і не відповідає закону.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив сформовану земельну ділянку з фактично використовуваною відповідачем та виходив із обов`язку сплати за всю її площу 0,3662 га. Водночас для застосування статті 1212 ЦК України визначальним є встановлення фактичного обсягу користування земельною ділянкою, тоді як сам факт формування ділянки та присвоєння їй кадастрового номера не підтверджує використання всієї її площі.
Надані позивачем витяг з державного земельного кадастру та інформаційна довідка з Реєстру речових прав підтверджують лише формування земельної ділянки та право власності територіальної громади, але не доводять фактичного користування відповідачем усією площею 0,3662 га.
За відсутності договору оренди та належних доказів фактичного користування всією земельною ділянкою позивач не довів обґрунтованості розрахунку заявлених до стягнення коштів, оскільки розмір вимог має визначатися виходячи з реально використаної площі.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідач самостійно звернувся до ГУ ДПС у Сумській області та сплатив земельний податок за 2023–2025 роки, який було визначено виходячи з площі 0,0082 га — площі під належними йому об`єктами нерухомості, що підтверджує фактичне використання саме цієї частини земельної ділянки. Надані податкові повідомлення-рішення були подані до суду, однак їм не надано належної оцінки, чим порушено вимоги щодо повного й всебічного дослідження доказів.
Водночас стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати не може призводити до подвійної сплати за одну й ту саму земельну ділянку, оскільки земельний податок і орендна плата є взаємовиключними формами плати за землю.
Отже, у разі часткового задоволення позову із розрахунку підлягали виключенню суми сплаченого земельного податку за 2023–2025 роки, а також період 2022 року, коли діяла пільга для територій активних бойових дій, що не було враховано судом першої інстанції. 
Крім того, апелянт зазначає, що неодноразово звертався до Сумської міської ради із заявами про передачу земельної ділянки в оренду (02.02.2023, 07.03.2023, 11.04.2023 та 04.04.2024), однак тривалий час відповідні рішення не приймалися, і лише 05 серпня 2024 року міська рада ухвалила рішення про передачу земельної ділянки в оренду. Нерозгляд заяв у встановлені строки, на думку апелянта, свідчить про протиправну бездіяльність органу місцевого самоврядування та недобросовісну поведінку позивача.
За таких обставин відповідач не може нести відповідальність за відсутність договору оренди, оскільки прийняття відповідного рішення належало виключно до компетенції міської ради. Позивач не вправі посилатися на порушення своїх прав, якщо сам своєю бездіяльністю створив спірну ситуацію.
Суд першої інстанції не надав оцінки цим обставинам та поданим доказам, що свідчить про неповне дослідження матеріалів справи.
Відзив на апеляційну скаргу від представника позивача не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 12 серпня 2016 року позивач набув право власності на нерухоме майно розташоване по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12 серпня 2016 року (а.с. 24) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 квітня 2025 року (а.с.9-10).
Вищезазначене майно відповідача розташоване на земельній ділянці Сумської міської територіальної громади в особі Сумської міської ради розташованої по вул. Машинобудівників, 4/2 у м. Суми площею 0,3662 га кадастровий номер 5910136600:03:002:0051. Цільове призначення земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Вид цільового призначення 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28 листопада 2025 року (а.с.11-16).
Рішенням Сумської міської ради від 24 червня 2020 року №7000-МР на території Сумської міської територіальної громади встановлено ставку орендної плати за користування землями промисловості (код 11.02) у розмірі 3% (а.с. 32).
Рішенням Сумської міської ради від 14 липня 2022 року №3025-МР з 01 січня 2023 року тимчасово встановлено ставку орендної плати у розмірі 1,5% (а.с. 33–35), а рішенням від 09 серпня 2023 року №3994-МР — аналогічну ставку 1,5% з 01 січня 2024 року (а.с. 36–38).
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:03:002:0051 становила:
за витягом № НВ-5900219222023 від 17 березня 2023 року — 2 851 892,36 грн;
за витягом № НВ-9945998252024 від 13 серпня 2024 року — 2 571 143,34 грн;
за витягом № НВ-9972709852025 від 01 серпня 2025 року — 2 878 520,63 грн (а.с. 21,22,23).
29 травня 2023 року Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, як уповноваженим органом, направлено відповідачу лист про визначення недоотриманого доходу, яким повідомлено про суму недоотриманого доходу за 2022 рік у розмірі 74397,19 грн, розраховану виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки 2479906,40 грн із застосуванням ставки 3% (а.с. 26).
11 березня 2025 року Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, як уповноваженим органом, направлено відповідачу лист про визначення недоотриманого доходу, яким повідомлено про суму недоотриманого доходу за 2023–2024 роки у розмірі 81345,54 грн, розраховану виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2023 рік у сумі 2 851 892,36 грн та за 2024 рік у сумі 2 571 143,34 грн із застосуванням ставки 1,5% (а.с. 28).
Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Сумській області, зазначеної в листах від 06 березня 2023 року, 19 лютого 2025 року, 30 червня 2025 року відповідач земельний податок та/або орендну плату за користування земельною ділянкою за 2022 -2025 роки не сплачував (а.с.17,18-19, 20).
Також суд установив, що рішенням Сумської міської ради від 05 серпня 2024 року №5010-МР надано відповідачу в оренду земельну ділянку площею 0,3662 га на строк п`ять років та надано місячний строк укласти договір оренди (а.с.30).
Однак відповідач це рішення не виконав, договір не уклав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у період з 01 січня 2022 року по 15 жовтня 2025 року, будучи власником об`єкта нерухомого майна, фактично користувався земельною ділянкою комунальної власності без належно оформленого права користування та не сплачував коштів за її використання.
На думку суду, відповідач без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав сплатити власнику земельної ділянки, у зв`язку з чим на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України зобов`язаний їх повернути.
Виходячи з установлених обставин, суд визнав позовні вимоги Сумської міської ради обґрунтованими та задовольнив позов про стягнення безпідставно збережених коштів.
Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі.
Положеннями ст. ст. 13, 14, 142, 143, 145 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону.
Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.
Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
За змістом ст. ст. ст. 80, 83, 90 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю, зокрема, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Власники земельних ділянок мають право, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. ст. 122-124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч 2 ст. 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п. «е» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України).
Відповідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).
За змістом ст. 126 Земельного кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Положеннями абз. 7 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.
До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить згідно ст. 377 ЦК України право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Отже, виходячи із вищенаведених приписів законодавства, у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна право користування земельною ділянкою припиняється і до набувача цього майна, розташованого на земельній ділянці, переходять ті права на відповідну земельну ділянку, які належали відчужувачу - права власності або права користування.
Плата за землю - це місцевий податок в складі податку на нерухоме майно, вона є обов`язковою до запровадження сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад і в повному обсязі зараховується до відповідних місцевих бюджетів.
Податковий кодекс України регулює справляння плати за землю лише у двох її формах - земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Власники земельних ділянок, власники земельних часток (паїв) та постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки.
Використання землі в Україні згідно ст. 206 Земельного кодексу України, ст. 270 Податкового кодексу є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Орендодавцями земельних ділянок є їх власники (громадяни і юридичні особи або уповноважені ними особи), а також відповідні органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади в межах своїх повноважень (ст. 4 Закону України «Про оренду землі»).
Якщо орендодавцем земельної ділянки є юридична чи фізична особа - її власник, він є платником земельного податку до бюджету. У такому випадку орендар сплачує орендну плату, встановлену договором оренди землі, на рахунок власника.
Коли орендодавцем земельної ділянки виступає відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, орендар самостійно сплачує орендну плату за землю до бюджету і граничний розмір такої плати (як нижня, так і верхня межа) регламентується п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України.
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а об`єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду.
Земельний податок - це обов`язковий платіж, який справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
За змістом 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 вказаного Кодексу орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Відповідно до п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України плату за землю сплачують власники землі та землекористувачі з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України).
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що платниками земельного податку є суб`єкти господарювання - власники земельних ділянок та постійні землекористувачі, які відповідно до чинного законодавства набули права власності та/або постійного користування земельною ділянкою.
При набутті права власності на будівлю, споруду (її частину) земельний податок за площі під таким майном, сплачує власник нерухомості з дати державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Платниками орендної плати за землі державної та комунальної власності є суб`єкти господарювання, які уклали з відповідним органом місцевого самоврядування (сільською, селищною, міською радою) або органом виконавчої влади договір оренди земельної ділянки.
За приписами п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу, зокрема, не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території.
Відповідно до ст. 290 Податкового кодексу України плата за землю зараховується до відповідних місцевих бюджетів у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України для плати за землю.
Відносини, які виникають в зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, є предметом регулювання глави 83 ЦК України.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ст. 1212 ЦК України). Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2016 року є власником нежитлових приміщень, розташованих на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Суми.
Отже, з часу виникнення права власності на нерухоме майно, у відповідача виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на вищезазначену земельну ділянку, проте договір оренди землі між сторонами не укладено, речові права на земельну ділянку не зареєстровано, останній не набув належних прав користування щодо земельної ділянки, а отже він використовував земельну ділянку без достатніх правових підстав.
Враховуючи факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження ним коштів у розмірі орендної плати за її використання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статей 1212 ЦК України, оскільки для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував ставку орендної плати до всієї площі земельної ділянки з відповідним кадастровим номером, проігнорувавши фактичні межі користування земельною ділянкою, та безпідставно поклав на відповідача обов`язок сплачувати кошти за землі, якими він не користується.
Зазначені доводи спростовуються матеріалами справи. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 12 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач набув право власності на нерухоме майно, нежитлові приміщення розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площа якої, необхідна для обслуговування зазначеного об`єкта нерухомості, визначена у розмірі 0,3662 га. 
Такого ж розміру площу земельної ділянки надано в оренду рішенням Сумської міської ради від 05 серпня 2024 року № 5010-МР.
Саме така площа земельної ділянки враховувалася судом першої інстанції під час здійснення відповідних розрахунків.
Доказів того, що відповідач користувався земельною ділянкою меншої площі або що площа земельної ділянки, визначена у правовстановлюючих документах, є неправильною, матеріали справи не містять, а відповідачем таких доказів суду не надано.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що задоволення позову про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати призводить до подвійної плати за одну й ту саму земельну ділянку, оскільки земельний податок та орендна плата є взаємовиключними формами плати за землю, а після сплати земельного податку відповідач нібито виконав свій обов`язок щодо внесення плати за користування земельною ділянкою.
Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
У справі, що переглядається, відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як фактичного землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 645/1040/19.
Отже, не будучи власником або постійним користувачем спірної земельної ділянки, відповідач фактично з власної ініціативи сплачував земельний податок, що жодним чином не нівелює його обов`язок зі сплати орендної плати за землю.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 25 грудня 2025 року у справі № 759/16048/24.
З приводу заперечень апелянта про те, що він неодноразово звертався до Сумської міської ради із заявами про передачу земельної ділянки в оренду, проте тривалий час відповідне рішення не приймалося, у зв`язку з чим відсутність договору оренди не може бути поставлена йому в провину, колегія суддів зазначає таке.
Сам по собі факт звернення відповідача до Сумської міської ради із відповідними заявами та тривалий їх розгляд не звільняє його від обов`язку сплачувати кошти за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності. Відсутність рішення про передачу земельної ділянки в оренду не спростовує встановленого судом факту її використання та не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати вартість такого користування до належного оформлення прав. Наведені доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення безпідставно збережених коштів.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач є фактичним користувачем земельної ділянки комунальної власності, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача – власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, а тому має обов`язок по поверненню зазначених коштів власнику земельної ділянки.
У той же час, Законом України «Про внесення змін до підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану» від 11 квітня 2023 року № 3050-ІХ, який набрав чинності 06 травня 2023 року, пункт 69 підрозділу 10 Перехідних положень доповнено підпунктом 69.14, в якому в абз. 1, 3, 4 визначено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року за №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» установлено що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, Сумську міську територіальну громаду віднесено до території активних бойових дій за період з 24 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року.
Враховуючи вищевикладене, за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоотриманий дохід від орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 74397 грн 19 коп. за період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року.
Так, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, якими передбачено звільнення від сплати плати за землю (земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності) щодо земельних ділянок (земельних часток (паїв)), розташованих на територіях, на яких ведуться або велися бойові дії. Оскільки Сумська міська територіальна громада була віднесена до територій активних бойових дій у період з 24 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року, у відповідача був відсутній обов`язок зі сплати плати за землю за відповідний період. За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року є таким, що не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Зокрема, щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2022 рік, колегія суддів зазначає, що у відповідача був відсутній обов`язок зі сплати плати за землю за відповідний період, а тому відсутність такого витягу не впливає на правильність вирішення спору в цій частині.
Щодо інших періодів, матеріали справи містять належні та допустимі докази нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:03:002:0051, а саме: витяг № НВ-5900219222023 від 17 березня 2023 року, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки становила 2 851 892,36 грн (а.с. 21), витяг № НВ-9945998252024 від 13 серпня 2024 року, відповідно до якого нормативна грошова оцінка становила 2 571 143,34 грн (а.с. 22), та витяг № НВ-9972709852025 від 01 серпня 2025 року, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки становила 2 878 520,63 грн (а.с. 23).
Таким чином, у матеріалах справи наявні необхідні документи, які дають можливість визначити нормативну грошову оцінку земельної ділянки та здійснити розрахунок розміру безпідставно збережених коштів за відповідні періоди, а тому наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні відповідно до ст. 376 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів внаслідок користування земельною ділянкою у виді орендної плати. 
За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за землю за період з 01 січня 2023 року по 15 жовтня 2025 року в сумі 115414 грн 61 коп.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Таким чином, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам (60 % від 3028 грн) необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1816 грн 80 коп.
У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача (40%), з позивача на його користь підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1816 грн 80 коп.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374 , 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 березня 2026 року змінити в частині розміру присудженої до стягнення орендної плати за землю та в частині розподілу між сторонами судових витрат, виклавши резолютивну частину в такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Сумської міської ради (місцезнаходження м-н Незалежності, буд. 2, м. Суми, код ЄДРПОУ 23823253) кошти у сумі 115414 грн. 61 коп. та понесені витрати у виді судового збору в розмірі 1816 грн 80 коп., а всього 117 231 грн 41 коп.».
Стягнути з Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду в сумі 1816 грн 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 04 червня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

М. В. Нестеренко