Номер провадження: 22-ц/813/3840/26 
Справа № 503/1498/25
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Вадовської Л.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, на рішення Кодимського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Вороненко Д.В. 16 грудня 2025 року у с-щі Кодима Одеської області, -

встановила:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30.09.2016 року у справі № 503/1370/16-ц з позивача було стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . На виконання вище зазначеного рішення, органом Державної виконавчої служби здійснюється стягнення в розмірі 1/4 частини із заробітної плати ОСОБА_1 та всіх видів його доходу. Однак, наразі позивач ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з ОСОБА_5 , яка не працює і має ряд відповідних захворювань, та має з останньою спільну дитину – дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у позивача ОСОБА_1 наявний батько ОСОБА_7 , який є пенсіонером, та мати ОСОБА_8 , яка має відповідні захворювання. Внаслідок народження другої дитини вдвічі збільшився фактичний розмір витрат позивача ОСОБА_1 на утримання обох дітей. Крім того, теперішня сім`я позивача ОСОБА_1 не має власного житла, тому мешкає в домоволодінні, належному тещі позивача – ОСОБА_9 . Позивач зазначав, що не має належних доходів для повноцінного життя своєї сім`ї, утримуючи коло зазначених осіб, і зв`язку із чим ОСОБА_1 змушений, для захисту своїх майнових прав, пред`явити до відповідача відповідний позов, в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення, ухваленого 30.09.2016 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі № 503/1370/16-ц, до 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням законної сили до повноліття дитини або до зміни матеріального положення сторін.
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 16.12.2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при розгляді даного спору не враховано: появу нової дитини; відсутність страхового стажу у 2025 році; утримання дружини та її дитини; відсутність власного житла.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну неповнолітню дитину – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30.09.2016 року у справі № 503/1370/16-ц, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 було стягнуто аліменти на утримання дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
15.12.2023 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 , яка змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 15.12.2023 року, актовий запис № 177 (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача ОСОБА_1 народилася спільна з ОСОБА_5 дитина – дочка ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 01.11.2024 року, актовий запис № 113 (а.с.12).
Дружина позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 має захворювання з відповідним діагнозом, наявність якого підтверджена належним доказом – копією консультативного висновку спеціаліста КНП «Нововоронцовська ЦЛ» від 20.08.2025 року (а.с.14).
У дружини позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 є дитина від першого шлюбу – дочка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживає разом із ОСОБА_5 і ОСОБА_1 . 
Згідно форми ОК-5 Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 , як застрахованої особи, відсутні відомості про страховий стаж останнього за 2025 рік (а.с.26-27, 117-118). 
Позивач ОСОБА_1 , його дружина – ОСОБА_5 та їх спільна дитина – ОСОБА_6 мають зареєстровані місця проживання в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджують витяги з реєстру Грушівської територіальної громади від 26.07.2024 року № 2024/008914038, від 08.08.2024 № 2024/009499540 і від 07.11.2024 року № 2024/013506664 (а.с. 92-94).
В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 також має власну дитину від другого шлюбу – сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 , виданого Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 02.11.2018 року, актовий запис № 179 (а.с.60). 
Батько позивача ОСОБА_7 отримує довічно пенсію за вислугу років, що підтверджує копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 Серії НОМЕР_5 виданого 22.08.2011 року (а.с.17 на звороті), а мати ОСОБА_8 має захворювання з відповідним діагнозом, наявність якого підтверджено належним доказом – копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4175 виданої Стаціонаром № 1 комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня Кропивницької міської ради 27.06.2025 року № 4175 (а.с.21).
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ч. 1-2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст. ст. 150,180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», установлено у 2025 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 січня становив 2563 грн., для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн. 
Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 6 до 18 років становить 1598 грн. 
Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню з платника аліментів.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. 
Як правильно зазначено судом першої інстанції, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням в нього другої дитини, оскільки не надано доказів про свої доходи, зокрема відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, які можна отримати як за зверненням до органу Державної податкової служби України, так і шляхом виконання електронного запиту в «Електронному кабінеті» Державної податкової служби України через офіційний веб-сайт за посиланням https://cabinet.tax.gov.ua/. 
Форма ОК-5 Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 , як застрахованої особи, не є допустимим доказом про доходи особи, оскільки містить відомості про нарахування за місцем здобуття трудового стажу, що в свою чергу не виключає можливості наявності у особи інших видів доходу, зокрема від оренди нерухомості, іншої діяльності цивільно-правового характеру (а.с. 26-27, 117-118).
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів не лише щодо зміни свого матеріального стану, зокрема його погіршення, але і взагалі доказів про свій дійсний матеріальний стан. 
Щодо факту народження ще однієї дитини, на який посилається у позові та апеляційній скарзі ОСОБА_1 , то така обставина сама по собі не свідчить про погіршення матеріального стану позивача та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), а також застосований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28.05.2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21).
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами погіршення свого матеріального становища.
Доводи апеляційної скарги вказані висновки суду не спростовують. 
Згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III, всі діти на території України, незалежно від, серед іншого, народження дітей і їх батьків або будь-яких інших обставин, мають рівні права, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Такий висновок погодився викладений Верховним Судом в постанові від 28.05.2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21)
З врахуванням зазначеного суд першої інстанції правильно зазначив, що за умов стягнення з ОСОБА_1 на утримання його першої дитини – сина ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), то його участь в утриманні його другої дитини – дочка ОСОБА_6 має відповідати також розміру 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу).
Відповідно, загальні витрати позивача ОСОБА_1 на утримання його двох дітей становлять 1/2 (50%) всіх видів його заробітку (доходу).
При цьому, положення ч. 3 ст. 128 КЗпП передбачає, що розмір відрахувань із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати сімдесяти відсотків.
Відтак, навіть за умов працевлаштованості позивача ОСОБА_1 і отримання ним заробітку, загальний розмір його витрат на утримання своїх двох дітей не перевищує вище згаданого граничного розміру відрахувань.
Щодо доводів позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про знаходження на його утриманні батьків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , то колегія суддів приймає до уваги, що позивачем не надано жодного доказу його участі у матеріальному утриманні батьків, а також тог, що батьки дійсно потребують такого утримання.
Сам лише факт непрацездатності батьків (одного з них) не є підставою для виконання позивачем обов`язку з їх (його) утримання, оскільки у них (нього) повинна бути наявною ще й сама потреба у матеріальній допомозі.
Одночасно, батько позивача ОСОБА_7 отримує пенсію за вислугу років (а.с. 17 на звороті), а мати позивача ОСОБА_8 є працездатною, згідно трудової рекомендації зазначеної у копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4175 (а.с. 21 на звороті).
У зв`язку із викладеним колегія суддів погоджується із доводами суду про те, що позивачем не доведено наявності у нього зобов`язання утримувати свого батьків (одного з них). 
Безпідставними та такими, що не мають правового значення для розгляду справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на його утриманні знаходиться дитина дружини від першого шлюбу ОСОБА_14 , оскільки згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_14 має батька, ОСОБА_16 , та мати ОСОБА_17 , і саме на вказаних осіб законом покладений обов`язок матеріально утримувати та забезпечувати їх спільну дитину. Наявність у дружини позивача доньки від першого шлюбу не може бути підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дитини позивача.
Аналогічно необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність власного житла, оскільки самим позивачем надано докази того, що ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_5 та їх спільна дитина ОСОБА_6 мають зареєстровані місця проживання та фактично проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить матері дружини позивача.
При цьому, жодних доказів, що саме позивач несе матеріальні витрати на утримання вказаного домоволодіння, сплачує орендну плату, комунальні послуги тощо, матеріали справи не містять. 
Враховуючи обставини, що мають істотне значення, прийнявши до уваги те, що утримання неповнолітньої дитини є обов`язком як батька, так і матері, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог, на підставі чого відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з його недоведеністю.
При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ними, а тому, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування судового рішення відсутні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 16.12.2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. 
Керуючись ст. 367, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 16 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 травня 2026 року.

Судді Одеського
апеляційного суду С.О. Погорєлова

Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе