ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5962/26 Справа № 208/16398/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макаров М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Кам“янського Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року у складі судді Похвалітої С.М. у цивільній справі № 208/16398/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,–

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет розірвання шлюбу, обґрунтовуючи це тим, що з 04 липня 2003 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від подружніх стосунків мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини припинені з березня 2022 року, вони разом не проживають та спільного господарства не ведуть, збереження сім`ї неможливо. Заперечуючи можливість примирення, просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем. 
Рішенням Заводського районного суду м. Кам“янського Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, задоволено.
В задоволенні клопотання відповідача  ОСОБА_1  про надання строку на примирення, відмовлено.
Шлюб між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 , зареєстрований 04 липня 2003 року Красноармійським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 170 - розірвано.
Прізвище відповідача після розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_4 ».
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 211,20 грн (а.с. 62,63).
Рішення суду мотивовано тим, що формально застосовувати інститут примирення подружжя, враховуючи непроживання разом з березня 2022 року, що підтверджено відповідачем, суд не може, однак, після отримання клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд першої інстанції відклав розгляд справи на 1 місяць, врахувавши при цьому також і інтереси неповнолітньої дитини подружжя. Відповідачем не було надано доказів про реальну можливість примирення сторін. Разом з цим суд першої інстанції вважав відсутнім у сторін почуття любові та поваги один до одного, враховуючи припинення спільних шлюбних відносин з березня 2022 року, ведення спільного господарства та категоричну відмову позивача від шлюбу, що свідчить про відсутність спільного волевиявлення на шлюб. Суд першої інстанції вважав, що подальше збереження родини з урахуванням їх взаємних відносин неможливо і суперечить інтересам сторін, а відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 у березні 2026 року в системі “Електронний суд” подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, попри вимоги ст. 111 СК України, не надав можливість на примирення подружжя, відклавши розгляд справи лише на 1 місяць, що, на думку скаржника, є дуже незначним строком для налагодження стосунків, які тривають 22 роки та в яких є неповнолітня дитина. Також суд першої інстанції не врахував та не заслухав думку дитини, адже така ситуація розірвання шлюбу батьків прямо впливає на психоемоційний стан дитини та її розвиток. Суд першої інстанції не врахував також і умови війни та воєнний стан, враховуючи, що позивач є військовослужбовцем та знаходиться в умовах війни під психологічним навантаженням. Скаржник вважає, що рішення про розірвання шлюбу позивачем прийнято саме за таких обставин. Крім того, наголошуючи про те, що відповідач з дитиною фактично з березня 2022 року перебуває за кордоном, остання зазначає про необхідність збереження життя дитини, адже м. Покровськ, де вони з позивачем проживали всі ці роки, знаходиться на небезпечній відстані до лінії фронту, що стало підставою для її виїзду за кордон, а не за для створення ситуації розпаду сім`ї за своєю волею (а.с.65-69).
Позивач ОСОБА_2 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, оскільки примушування жінки або чоловіка до шлюбу не допускається, застосувавши при цьому ст. 24,56,111,112 Сімейного кодексу України та відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про надання строку на примирення сторін.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 04 липня 2003 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Красноармійським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 170 (а.с.5).
Сторони мають неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 353 (а.с.6).
Сторони по справі разом не проживають та не ведуть спільного господарства з березня 2022 року.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції врахував, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. У цій справі вільна згода на спільне проживання між сторонами по справі відсутня. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично розпалася і її відновлення неможливо при обставинах зазначених позивачем та відповідачем, у позивача відсутні будь-які почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався, на спільне проживання категорично не згоден. Подальше формальне існування шлюбу між сторонами суперечило б їх правам та інтересам.
З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.
Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. 
Відповідно до ч. 1ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Статтею 25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Судом першої інстанції вірно було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем припинено ще з березня 2022 року, що не заперечує скаржник у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на фактичне проживання з цього часу на території Німеччини. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, адже відповідач не відзначала про намір повернення до України за для налагодження відносин з позивачем, який, до того ж, є військовослужбовцем та знаходиться на виконанні бойових завдань, що скаржником не спростовано.
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не заслухав думку дитини з питання розірвання шлюбу між його батьками колегія суддів відкидає, адже ці правовідносини стосуються лише подружжя та їх обопільної вільної згоди на шлюб, а права дитини в даній справі не вирішуються.
Разом з цим колегія суддів наголошує, що доводи скаржника щодо неправомірної відмови у задоволенні її клопотання про надання строку на примирення подружжя також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки доказів щодо вжиття будь-яких заходів з метою примирення з позивачем скаржник не надавала ані суду першої інстанції, ані при розгляді її апеляційної скарги, а формальне надання такого строку суперечить положенням Сімейного кодексу України та особистому волевиявленню позивача на розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем.
Крім цього доводи скаржника про психоемоційний стан позивача, який знаходиться в умовах війни та перебуває під важким впливом військової служби на фронті, у прийнятті такого рішення, як розірвання шлюбу, колегія суддів відхиляє, адже відповідачем жодним доказом не доведено такого твердження та відповідного стану позивача, враховуючи подання позову через його представника — адвоката Власенка В.В., з яким у позивача укладений договір про надання правової допомоги, що свідчить про дійсну волю позивача на розірвання шлюбу та підтримання вимог.
У відповідності до ч.1,3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Частиною 2 ст.112 СК України унормовано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи та дійшов цілком правомірного висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, чого скаржником не спростовано.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення вимог та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 133-141, 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Кам“янського Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено “19” травня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров