ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/16731/25	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/550/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю  ОСОБА_1 , представника Тернопільської обласної прокуратури - Марцун А.А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2026 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я. у цивільній справі №607/16731/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 8 травня 2020 року прокуратурою Тернопільської області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №42020210000000111 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
14 липня 2020 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. 01 жовтня 2020 року обвинувальний акт відносно нього скеровано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області для розгляду.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року у справі №607/16655/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Вказаний вирок залишено без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року та постановою Верховного Суду від 27 травня 2025 року.
Позивач зазначав, що з моменту повідомлення про підозру 14 липня 2020 року до набрання виправдувальним вироком законної сили 06 листопада 2024 року він перебував під слідством і судом 51 повний місяць.
На обґрунтування спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 посилався на те, що незаконне кримінальне переслідування тривало понад чотири роки, супроводжувалося необхідністю доводити свою невинуватість, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачати час на участь у кримінальному провадженні, що порушило його нормальні життєві зв`язки, негативно вплинуло на честь, гідність, ділову репутацію, авторитет, престиж та відносини у професійному середовищі.
Також позивач зазначав, що після повідомлення про підозру він усвідомлював суворість можливого покарання за тяжкий злочин, якого не вчиняв, у зв`язку з чим переживав душевні страждання, мав порушення сну, апетиту, головні болі та погіршення самопочуття.
Розмір моральної шкоди позивач визначив, виходячи з мінімального розміру заробітної плати станом на час розгляду цієї цивільної справи 8000 грн за кожен місяць перебування під слідством і судом, що за 51 місяць становить 408000 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 408000 грн відшкодування моральної шкоди.
В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, оскільки суд неправильно визначив суб`єктний склад спору, так як у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури і суду, належним відповідачем є держава Україна, а не орган прокуратури чи Державна казначейська служба України. 
Зазначає, що Державна казначейська служба України не є суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, а Тернопільська обласна прокуратура не може виступати відповідачем, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів відповідного органу прокуратури.
Також зазначає про необґрунтованість висновку суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки сам факт постановлення виправдувального вироку не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки позивач повинен довести факт її заподіяння, характер і обсяг моральних страждань, причинно-наслідковий зв`язок та розмір шкоди.
Посилається на те, що позивач не подав належних і допустимих доказів на підтвердження моральної шкоди, зокрема доказів стану позивача до та після початку кримінального переслідування, доказів погіршення стану здоров`я, висновку експерта чи інших письмових, речових або електронних доказів.
Тернопільська обласна прокуратура не погоджується з розміром стягнутої моральної шкоди, вважаючи, що суд першої інстанції безпідставно виходив із мінімальної заробітної плати у розмірі 8000 грн, оскільки при визначенні розміру відшкодування слід було застосувати розрахункову величину 1600 грн, передбачену законом про Державний бюджет України для обчислення виплат за рішеннями суду.
У відзиві ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури - без задоволення. Вказує, що кримінальне провадження щодо нього закінчено постановленням виправдувального вироку за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, а тому суд першої інстанції правильно застосував положення Закону №266/94-ВР та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди.
Заслухавши пояснення представника Тернопільської обласної прокуратури — Марцун А.А., яка доводи апеляційної скарги підтримала, пояснення ОСОБА_1 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
8 травня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості у кримінальному провадженні №42020210000000111 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України.
14 липня 2020 року прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, що поширює свою діяльність на Тернопільську область, прокуратури Тернопільської області Марчихою В.В. складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.
29 вересня 2020 року прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Тернопільської обласної прокуратури Ясеником Б.З. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №42020210000000111 від 08 травня 2020 року щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст.367 КК України.
1 жовтня 2020 року обвинувальний акт скеровано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року у справі №607/16655/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року щодо ОСОБА_1 - без змін.
Постановою Верховного Суду від 27 травня 2025 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року щодо ОСОБА_1 - без змін.
Отже, виправдувальний вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року набрав законної сили 06 листопада 2024 року.
ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 14 липня 2020 року, тобто з дня повідомлення про підозру, до 06 листопада 2024 року, тобто до дня набрання виправдувальним вироком законної сили, що становить 51 місяць.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298 цс 18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Судом встановлено, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року у справі №607/16655/20, залишеного без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року. Саме з цієї дати виправдувальний вирок набрав законної сили.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що період перебування позивача під слідством і судом обчислюється з 14 липня 2020 року, тобто з дати повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, до 06 листопада 2024 року, тобто до дати набрання законної сили виправдувальним вироком. Такий період становить 4 роки 3 місяці 23 дні, тобто 51 повний місяць.
Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати 8 000 грн та тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством і судом протягом 51 місяця, мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 408 000 грн. Саме цей гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт постановлення виправдувального вироку не підтверджує заподіяння моральної шкоди та не є достатнім для її відшкодування, колегія суддів оцінює критично.
Особливість правовідносин, врегульованих статтею 1176 ЦК України та Законом №266/94-ВР, полягає у тому, що право на відшкодування шкоди виникає у випадках, прямо визначених законом, зокрема у разі постановлення виправдувального вироку суду, а така шкода відшкодовується державою незалежно від вини посадових осіб органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.
У цій справі позивач був повідомлений про підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, щодо нього було складено та направлено до суду обвинувальний акт, кримінальне провадження тривало понад чотири роки, після ухвалення виправдувального вироку прокурор ініціював апеляційний та касаційний перегляд, які завершились залишенням виправдувального вироку без змін. Такі обставини об`єктивно свідчать про тривале перебування особи у стані правової невизначеності та необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя і захисту від кримінального обвинувачення.
Позивач у позовній заяві конкретизував, у чому полягали його моральні страждання: тривале доведення невинуватості, порушення нормальних життєвих зв`язків, негативний вплив на авторитет, престиж, репутацію, переживання у зв`язку з обвинуваченням у тяжкому злочині, порушення сну, апетиту, головні болі та погіршення самопочуття. Ці обставини суд першої інстанції оцінив у сукупності з матеріалами справи та тривалістю кримінального переслідування.
Посилання у апеляційній скарзі на відсутність медичних документів, висновку експерта чи інших спеціальних доказів не спростовує правильності висновку суду першої інстанції. Закон №266/94-ВР не ставить право особи на мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди у залежність від обов`язкового подання медичних документів чи висновку психологічної експертизи, якщо встановлено передбачену законом реабілітуючу підставу та тривалість перебування особи під слідством і судом.
Колегія суддів також враховує, що позивач заявив до стягнення саме мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, обчислений відповідно до частини третьої статті 13 Закону №266/94-ВР, а не суму понад гарантований законом мінімум, для визначення якої необхідним було б додаткове оцінювання глибини та інтенсивності страждань у ширшому обсязі.
Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції мав застосувати розрахункову величину 1600 грн, колегія суддів відхиляє.
Частина третя статті 13 Закону №266/94-ВР є спеціальною нормою, яка прямо визначає мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування особи під слідством чи судом — не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць такого перебування.
Отже, передбачена законом про Державний бюджет України розрахункова величина для окремих виплат не змінює спеціального правила, встановленого Законом №266/94-ВР, та не може бути підставою для зменшення гарантованого мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного з розміру мінімальної заробітної плати.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення суб`єктного складу спору не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
У п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, провадження №14-538цс19, вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові зазначила, що наявність такого органу для заявлення відповідного позову до Держави України не є обов`язковою, а участь у таких справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. 
Отже, сам по собі факт пред`явлення позову до Тернопільської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України не свідчить про неправильне визначення суб`єктного складу сторін і не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
У цій справі ОСОБА_1 просив відшкодувати моральну шкоду, завдану незаконним кримінальним переслідуванням, яке полягало, зокрема, у повідомленні йому про підозру у кримінальному провадженні, скеруванні обвинувального акта до суду, підтриманні державного обвинувачення та оскарженні виправдувального вироку. Тобто спірні правовідносини безпосередньо пов`язані з процесуальною діяльністю органів прокуратури.
За таких обставин, участь у справі Тернопільської обласної прокуратури як органу, через який держава бере участь у відповідних спірних правовідносинах, узгоджується з наведеним висновком Великої Палати Верховного Суду.
Щодо участі у справі Державної казначейської служби України, то її залучення не змінює правової природи спору, оскільки боржником у зобов`язанні з відшкодування шкоди є держава Україна, а відшкодування проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України. Водночас рішенням суду першої інстанції кошти стягнуто саме за рахунок Державного бюджету України, а не з власних коштів Тернопільської обласної прокуратури чи Державної казначейської служби України.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст. 266 ЦПК України у зв`язку з тим, що рішення не містить розподілу відповідальності між кожним із відповідачів. Предметом спору є відшкодування шкоди за рахунок держави, а тому відповідальність за таким зобов`язанням не розподіляється між органом прокуратури та казначейством. Ухвалене рішення містить чіткий висновок про стягнення коштів з держави Україна за рахунок Державного бюджету України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 8 травня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Костів О.З.

Храпак Н.М.