Справа № 466/2442/25 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/4021/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року,-
ВСТАНОВИВ:
в березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 29.07.2024 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферту) №29.07.2024-100002590, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 13000 грн., строком на 98 днів з фіксованою незмінною процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 1, 5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 4 періодів; з фіксованою незмінною процентною ставкою «Економ» у розмірі 1% за 1 день користування кредитом яка застосовується протягом чергових періодів, наступними за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт», комісія, пов`язана з наданням кредиту 650 грн.; зі сплатою неустойки в розмірі 130 грн. за час прострочення виконання зобов`язання. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, надавши в кредит 13000 грн., однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, отримані в кредит кошти у визначений строк не повернув, не сплатив проценти за користування кредитними коштами, неустойку, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 33800 грн., яка складається із: 13 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 13650,00 грн. – заборгованість за процентами; 5200 грн. – неустойка; 1950 грн. - додаткова комісія.
З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року в розмірі 33800 грн. та 2422, 40 грн. судового збору.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року в розмірі 26650,00 грн. та 2422,40 грн. сплаченого позивачем судового збору.
В задоволенні решти позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт посилається на те, щосуд першої інстанції ухвалив рішення виключно на підставі доказів та доводів сторони позивача, при цьому не взяв до уваги жодного з доказів та доводів відповідача та не обґрунтував відхилення таких доказів. Представником відповідача 05.05.2024 року подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Суд першої інстанції не ухвалив процесуального рішення щодо розгляду цієї заяви, оскаржуване рішення суду ухвалено за відсутності сторони відповідача, хоча жодних клопотань або заяв про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 до суду не надходило. Таким чином, суд порушив вимоги ст. 212 ЦПК України та принцип рівності сторін, а також порядок належного повідомлення про час і місце судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України). Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів факту передання грошових коштів відповідачу за кредитним договором. Матеріали справи не містять виписки з банківського рахунку ТзОВ «Споживчий центр», яка є єдиним належним доказом факту передачі коштів. Кредитна картка ОСОБА_1 у наданих доказах містить лише частково номер карти, що унеможливлює ідентифікацію та ототожнення карти з умовами кредитного договору. Також, позивач не надав доказів направлення відповідачу повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору та вимоги про дострокову сплату заборгованості, порушивши порядок обов`язкового досудового врегулювання, передбачений ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». Кредитний договір з боку кредитодавця підписано ОСОБА_3 , яка на момент укладення договору не мала повноважень на підписання будь-яких документів від імені ТзОВ «Споживчий центр», оскільки не була керівником підприємства та його відокремлених підрозділів. Також Кредитний договір не містить положень про право позивача вимагати дострокового повернення кредиту, а позовна заява подана до моменту виникнення обов`язку відповідача, оскільки договір діє до 29.07.2025 року, а позов подано 17.03.2025 року. Враховуючи наведене, Кредитний договір є нікчемним, а вимоги позивача щодо дострокового виконання зобов`язань – необґрунтованими.
З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року, не повернув отримані в кредит кошти, не сплатив проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 26650 грн., належних та допустимих доказів на підтвердження сплати якої відповідачем суду не було надано.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Судом встановлено, що 29.07.2024 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №29.07.2024-100002590, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора Е588, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію та неустойку.
Пунктом 2.2. кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року передбачено, що електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови:
2.2.1. дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на веб-сайті кредитодавця у загальному доступі, а також в особистому кабінеті позичальника на веб-сайті кредитодавця;
2.2.2. заявка, сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем;
2.2.3. відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 3.2 кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року).
Згідно з п. 3.3 та п. 3.3.1 кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах, встановлених у заявці, що є невід`ємною частиною даної оферти.
В підписаній позичальником заявці кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року сторони погодили, що кредит надається на наступних умовах: сума кредиту – 13000 грн., строк, на який надається кредит – 98 днів, дата повернення (виплати) кредиту – 03 листопада 2024 року, процентна ставка «Стандарт» фіксована незмінна у розмірі 1, 5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 4 періодів; процентна ставка «Економ» фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 день користування кредитом яка застосовується протягом чергових періодів, наступними за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт», комісія , пов`язана з наданням кредиту – 650 грн.
Пунктом 13 заявки кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року передбачено графік платежів, в якому визначено кількість платежів, дату платежу, загальний розмір чергового платежу, а також розміри платежів у складі чергового платежу з процентів, з комісії за надання кредиту та з суми кредиту.
Крім того, в заявці кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року зазначено реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів за даним договором: 4323-34ХХ-ХХХХ-7888.
Відповідно до п. 4.1. кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4323-34ХХ-ХХХХ-7888.
Згідно з п. 7.6. кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитодавець залишає за собою право нараховувати неустойку, розмір якої встановлюється у заявці.
В пункті 17 заявки кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року передбачено, що неустойка 130 грн. нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
У разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та/або несплати нарахованих процентів та/або комісії до позичальника може бути застосована неустойка, згідно п. 7.6. кредитного договору. Також позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України на вимогу кредитодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми (база розрахунку) у розмірі, встановленому у заявці (п. 9.1. кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року).
Відповідно до п. 10.1. кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року цей договір набирає чинності з дати отримання кредитодавцем в інформаційній системі кредитодавця від позичальника відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником від кредитодавця.
Підписавши електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора Е588 пропозицію про укладення кредитного договору (оферта), заявку кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року та відповідь позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року (акцепт), ОСОБА_1 погодився з усіма істотними умовами кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року, зокрема, сумою кредиту, строком надання коштів, розміром процентів за користування кредитними коштами та умовами кредитування.
З листа ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 1-2802 від 28.02.2025 року вбачається, що 29.07.2024 року успішно перераховано кошти в розмірі 13000 грн. на банківську карту НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua-466399039, призначення плітежу: видача за договором кредиту №29.07.2024-100002590.
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року така становить 33800 грн., з яких 13 000 грн. – заборгованість за основним боргом, 13650 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 5200 грн. – неустойка, 1950 грн. – додаткова комісія. 
Кредитний договір №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року укладено на 98 днів. Умовами договору передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою 1,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 4 періодів та фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом наступних чергових періодів. 
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.
Оскільки кредитний договір №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року укладено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», відтак положення цього Закону застосовуються до договору про споживчий кредит №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року, на підставі якого з відповідача стягується заборгованість, то процентна ставка за користування кредитними коштами не може перевищувати 1%. 
Таким чином, в межах строку дії кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року проценти за користування кредитним коштами підлягали нарахуванню в розмірі 12740 грн (13000 х 1 % х 98 днів = 12740 грн). 
Оскільки рішення суду оскаржується представником відповідача лише в частині задоволених позовних вимог, то законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині інших позовних вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року, однак вважає, що розмір такої заборгованості слід зменшити та стягнути таку в розмірі 25 740 грн., з яких 13 000 грн. – заборгованість за основним боргом, 12740 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим рішення суду слід змінити. 
Доводи апеляційної скарги щодо того, що належним та допустимим доказом
передання відповідачу грошових коштів в кредит є виписка з банківського рахунку ТОВ
«Споживчий центр», однак такого документу матеріали справи не містять, а лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.02.2025 року № 1-2802 не є належним доказом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 , є необґрунтованими, оскільки 01.04.2024 року між ТОВ «УПР» та ТзОВ «Споживчий центр» укладено договір на переказ
коштів ФК-П-2024/01-2 від 2024-01-04, згідно якого було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта ( ОСОБА_1 ) : 29.07.2024 18:43:20 на суму 13000,00 грн., номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 466399039, призначення
платежу: Видача за договором кредиту №29.07.2024-100002590.
Покликання апелянта на недоведеність належності ОСОБА_1 платіжної карти НОМЕР_1 , є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б спростовували зазначені обставини.
Крім того, реквізити платіжної карти зазначено самостійно позичальником при заповненні заявки кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року.
Ідентифікація ОСОБА_1 на веб-сайті кредитодавця здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням його особистих даних, фінансового номера телефону та номера платіжного засобу, на який необхідно перерахувати кошти.
Кредитний договір №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року підписано відповідачем за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора Е588, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 234/7159/20 та від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.
Доводи апеляційної скарги що кредитний договір №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року діє протягом одного року, а обов`язок з повернення суми кредиту та відсотків за ним у відповідача виникає 29.07.2025 року, та що ТзОВ «Споживчий центр» не зверталося до відповідача з повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору та вимогою про дострокову сплату заборгованості,  є необгрунтованими з огляду на таке.
Встановлено, що кредитний договір №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року укладено між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 на 98 днів з дати його надання, дата повернення кредиту - 03.11.2024 року, продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування не передбачена (п. 6 заявки кредитного договору №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року). Із позовною заявою до Щеглюка Д.М. банк звернувся 17 березня 2025 року, тобто після закінчення строку дії договору.
Також ОСОБА_1 вказує на те, представником відповідача 05.05.2024 року до суду подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте будь-якого процесуального рішення за наслідками розгляду даної заяви судом першої інстанції не ухвалено, що призвело до порушення вимог статті 212 ЦПК
України та принципу рівності сторін; оскаржуване рішення ухвалене судом за відсутності відповідача, хоча будь-яких клопотань та заяв від ОСОБА_1 чи від адвоката
Кірюшина А.А. про розгляд справи за їх відсутності не надходило, тому порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо
справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи,
не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у
разі якщо таке повідомлення є обов`язковим).
Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 необгрунтованими з огляду на таке.
Встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 березня 2025 року відкрито провадження у справі, згідно із ч.6 ст.19 ЦПК України позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Учасникам справи роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 279 ЦПК України).
У позовній заяві представник ТзОВ «Споживчий центр» просить проводити розгляд справи за відсутності представника позивача. 
27 березня 2025 року представник відповідача подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву ТзОВ «Споживчий центр», однак у такому відзиві не міститься клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
На підставі наведеного, суд першої інстанції, за відсутності клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які достатньо мотивовані.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та стягнення на його користь заборгованості в розмірі 25740 грн. то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Споживчий центр» 1844,66 грн. судового збору за подання позову, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 866,61 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню 1844,65 грн. судового збору за подання позову, а з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 866, 61 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, то враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» слід стягнути 978,05 грн. судового збору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та в частині розміру судового збору - змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за договором про надання кредиту №29.07.2024-100002590 від 29.07.2024 року в розмірі 25740 грн. з яких 13000 грн. – заборгованість за основним боргом, 12740 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 978,05 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 14 травня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський 
Р.П. Цяцяк