ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/61/26 (345/1703/26)	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Горпинюка І.Є. розглянув у межах справи № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін, справу № 909/61/26 (345/1703/26) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - розпорядника майна ТОВ "Карпатнафтохім" арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича, про стягнення 222 388,10 грн, з яких заборгованість із заробітної плати в сумі 52 102,80 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48 603,00 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією в сумі 41 682,30 грн та моральна шкода в сумі 80 000,00 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 7 500,00 грн. 
Суть спору.
В провадженні Господарського суду Івано-Франківської області знаходиться справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім".
Адвокат Бойчук Мирослав Йосипович, як представник ОСОБА_1 звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення 222 388,10 грн, з яких заборгованість із заробітної плати в сумі 52 102,80 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48 603,00 грн, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією в сумі 41 682,30 грн, моральну шкоду в сумі 80 000,00 грн. Також просить стягнути 7500,00 грн витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.03.2026 справу передано на розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області для розгляду в межах справи № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім".
Стислий виклад позиції позивача.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказує, що відповідно до Наказу № 536-К від 04.11.2025 позивача звільнено з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Однак відповідачем не було проведено розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні. 
Оскільки невиплата заробітної плати за належно відпрацьований час призвела позивача до позбавлення засобів до існування, що позбавило його спокійного сну, постійне переживання за майбутнє, позивач зазнав душевних страждань. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на винагороду за працю. Позивач був змушений позичати кошти на забезпечення себе та своєї сім`ї всім необхідним. Невиплата заробітної плати вимагала в позивача додаткового часу та зусиль для нормалізації його життєвих зв`язків, тому відповідач завдав позивачу моральну шкоду.
Просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 52 102,80 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48 603,00 грн компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією в сумі 41 682,30 грн та моральну шкода в сумі 80 000,00 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 7 500,00 грн. 
Стислий виклад заперечень відповідача.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому не заперечує щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 52 102,80 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі в розмірі 48 603,00 грн; щодо вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у розмірі 41 682,30 грн заперечує, вважає необґрунтованою, оскільки позивачем не надано детального розрахунку даної компенсації; заперечує щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 80 000,00 грн, вказуючи на відсутність вини відповідача у несвоєчасному виконані грошових зобов`язань з посиланням на форс-мажорні обставини; заперечує щодо відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 7500,00 грн, з підстав відсутності документального підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу.
Стислий виклад позиції третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Розпорядник майна ТОВ "Карпатнафтохім" - арбітражний керуючий Босак Олег Євгенович пояснень щодо позову і всіх наявних доказів, що підтверджують підтримання позову чи заперечення проти позову, не надав.
Процесуальні дії у справі, вирішення заяв та клопотань.
11.03.2026, адвокат Бойчук Мирослав Йосипович, як представник ОСОБА_1 звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією, моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу. 
В той же час, ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2026 відкрито провадження у справі № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" (ідентифікаційний код юридичної особи: 33129683); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, введено процедуру розпорядження майном боржника строком на 170 календарних днів - до 17.08.2026, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича.
27.02.2026 о 12:36 здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" на офіційному вебпорталі судової влади України; номер публікації: 78594.
Зважаючи на зазначені вище обставини, 12.03.2026 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області постановлено ухвалу, якою цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією та моральної шкоди передано до Господарського суду Івано-Франківської області для розгляду в межах справи № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім". 
31.03.2026 до Господарського суду Івано-Франківської області від Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшла справа № 345/1703/26 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 52 102,80 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48 603,00 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією в сумі 41 682,30 грн; моральну шкоду в сумі 80 000,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 7500,00 грн. 
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 31.03.2026 справі № 345/1703/26 присвоєно єдиний унікальний № 909/61/26 (345/1703/26) та передано на розгляд судді Горпинюку І.Є., у провадженні якого знаходиться справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім".
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 03.04.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків.
08.04.2026 до суду, на виконання вимог зазначеної вище ухвали, у строк, встановлений судом, надійшла заява (вх. № 6603/26), якою усунуто недоліки позовної заяви. 
Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 09.04.2026, суд прийняв справу до розгляду в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім"; постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача розпорядника майна ТОВ "Карпатнафтохім" - арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича; встановив сторонам строк для надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення та письмових пояснень.
Копію ухвали від 09.04.2026 суд надіслав сторонам відповідно до вимог ст. 120 ГПК України.
Згідно з довідками про доставку електронного листа, копія зазначеної вище ухвали доставлена до електронних кабінетів представника позивача та відповідача 09.04.2026 о 18:00.
28.04.2026 засобами підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд" відповідач подав відзив на позовну заяву разом із доказами направлення такого представнику позивача адвокату Бойчуку М.Й. та третій особі - арбітражному керуючому Босаку О.Є. У відзиві відповідач також заявив клопотання про поновлення строку на подання відзиву.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 30.04.2026 продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" строк на подання відзиву до 28.04.2026; відзив на позовну заяву прийнято та долучено до матеріалів справи.
Враховуючи те, що клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів. Норми права, які застосував суд, та інші мотиви ухваленого рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив таке.
Відносно відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" 27.02.2026 Господарським судом Івано-Франківської області відкрито провадження у справі про банкрутство № 909/61/26.
Пунктом 8 ч.1 ст.20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі та зокрема, справи у спорах стягнення заробітної плати.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", а саме працював на посаді майстра зміни цеху водопостачання та каналізації управління забезпечення виробництв. Наказом № 536-К від 04.11.2025 позивач звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
При цьому відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Питання у сфері трудових відносин регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП України).
Згідно статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно частини 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки відповідача № 4/1-1219 від 10.12.2025, вбачається, що позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сукупному розмірі 52 102,80 грн. Доказів виплати указаної суми матеріали справи не містять.
У відзиві на позовну заяву, представник позивача не заперечує щодо наявності заборгованості з заробітної плати у розмірі 52 108,80 грн.
Відповідно до ч. 4 статті 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню у розмірі 52 108,80 грн.
Щодо середнього заробітку за затримку розрахунку в розмірі 48 603,00 грн необхідно зазначити наступне.
За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КзпП відповідальність.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КзпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Матеріалами справи підтверджується, що в день звільнення (04.11.2025) заробітна плата не була виплачена, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, який на час ухвалення рішення позивачу не виплачений, іншого суду не доведено.
З огляду на несвоєчасну сплату відповідачем заборгованості із заробітної плати, позивач нарахував до стягнення з відповідача суму нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.11.2025 до 03.03.2026 (момент подачі позовної заяви) у загальній сумі 48 603,00 грн.
Здійснивши перевірку наданих сторонами розрахунків середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України “Про оплату праці” за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт встановлений судом, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто у даному випадку з 05.11.2025.
Отже визначаючи кількість робочих днів, перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем, суд проводить власний розрахунок за період з 05.11.2025 до 03.03.2026 з урахуванням кількості робочих днів у зазначений період, загалом за 85 робочих днів.
Як підтверджується довідкою відповідача № 4/1-3 від 13.01.2026, середньоденний заробіток позивача становить 571,80 грн. 
Як наслідок, суд вважає вірним нарахування до стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2025 до 03.03.2026 в сумі 48 603 грн. (85 робочих днів х 571,80 грн (середньоденний заробіток)), тобто у сумі заявленій до стягнення. 
При цьому, відкриття провадження у справі про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.
Між тим, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. в справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас, згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.
Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.
Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016р. №12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб та військовим збором у місяці його фактичного нарахування.
Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п."б" п.176.2 ст.176 Кодексу).
Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Суд також бере до уваги відзив на позовну заяву, у якому представник позивача не заперечує щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у заявленому розмірі, при цьому доказів сплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ч. 4 статті 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є нарахування середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку у розмірі 48 603,00 грн (з утриманням податків та інших обов`язкових платежів) підлягає стягненню за період з 05.11.2025 до 03.03.2026.
Щодо компенсації за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі, суд зазначає наступне.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 41 682,30 грн, суд виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
З вищезазначеної довідки про розмір заборгованості по заробітній платі вбачається, що заборгованість з виплати заробітної плати становить 52 108,80 грн, і станом на день ухвалення рішення позивачу не виплачена.
Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Відповідно до ст.4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Щодо визначення позивачем конкретного розміру компенсації, то суд звертає увагу на те, що приписи ч.2 ст.46 Закону №1058-ІV застосовуються з урахуванням норм ст.3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", згідно якої сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться),
Надаючи оцінку доводам сторони відповідача щодо відсутності підстав для стягнення компенсації, погоджується, оскільки позивачем не надано розрахунку даної компенсації, вказано довільний розмір інфляції у 8%. Зі змісту позовної заяви не зрозуміло на яку заборгованість, за який місяць не виплаченої заробітної плати, нараховувалась компенсація.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 41 682,30 грн у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 80 000,00 грн, суд зазначає наступне.
Позивачем в обґрунтування стягнення моральної шкоди вказано, що моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями, надмірними психоемоційними навантаженнями внаслідок порушення його законного права на заробітну плату та приниження честі, гідності. та просить суд стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності, правовідносин вони виникають регулюються цивільним законодавством.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у своїй постанові від 1 березня 2021 у справі 180/1735/16-ц зазначила, що тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Об`єднана палата КЦС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Також у цій постанові ОП КЦС зазначила, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
У даній справі суд погоджується з доводами позову, що внаслідок невиплати заробітної плати йому була завдана моральна шкода, оскільки право позивача на отримання винагороди за свою працю було порушене, позивач був змушений шукати інші засоби для існування, порушення його прав вплинуло на його нормальне життя, призводило до переживання за майбутнє.
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності в частині стягнення моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заявленими моральними стражданнями, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн, в решті – відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Суд відзначає, що заявлені позовні вимоги в розмірі 80 000 грн перевищують заборгованість із заробітної плати, позивач не довів належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди в такому значному, порівняно із сумою заборгованості, розмірі, а тому в решті вимог про стягнення моральної шкоди позов є необгрунтованим.
Заперечення відповідача з покликанням на складне фінансове становище, початок воєнних дій, форс-мажорні обставини є необґрунтованими, оскільки такі обставини не звільняють відповідача від обов`язку сплачувати заробітну плату, провести з позивачем повний розрахунок при звільненні, а тому не виключають його вину у заподіянні моральної шкоди відповідачу.
Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення 52 108,80 грн заборгованості по заробітній платі, 48 603,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 15 000,00 грн моральної шкоди. В решті позову належить відмовити.

Судові витрати.
Згідно з приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 
За подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 3328,00 грн (платіжна інструкція від 08.04.2026, ухвала суду від 03.04.2026).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог в сумі 115 705,80 грн, що становить 52,03% від ціни позову (222 388,10 грн), суд стягує з відповідача в користь позивача 1731,56 грн витрат зі сплати судового збору. Решта витрат в сумі 1596,44 грн суд залишає за позивачем.
Водночас, серед іншого, у позовній заяві представник позивача заявив про стягнення із відповідача в користь позивача 7500,00 грн судових витрат за надання правничої допомоги. До відзиву додано докази понесення витрат на правничу допомогу.
Розподіл витрат на професійну правничу допомогу врегульовано статтями 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно приписів ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката подано: договір про надання професійної правової допомоги від 05.01.2026, та ордер № 1131300 від 05.03.2025 про надання правничої допомоги Гриненьківу Богдану Васильовичу.
Заяв у відповідності до ч. 8 статті 129 ГПК України про те, що докази судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, ні позивачем ні його представником не подавались. Тому суд при вирішенні питання стягнення з відповідача у користь позивача судових витрат виходить з тих доказів, які подані до ухвалення судового рішення.
При дослідженні зазначених вище доказів судом встановлено, що 05 січня 2026 року між адвокатом Бойчуком Мирославом Йосиповичем (за договором - адвокат) та Гриненьківим Богданом Васильовичем (за договором клієнт) було укладено Договір про надання правової допомоги (надалі - договір).
Відповідно до п.1.1. Договору, предметом даного договору є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, н6евизнаних його прав та законних інтересів.
Пунктом 1.1. Договору встановлено, що Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
Права та обов`язки Сторін визначені у розділі 2 Договору.
Обов`язки адвоката, зазначені у п. 2.1. та охоплюють собою досить широке коло юридичної допомоги, як щодо судового представництва у судах всіх юрисдикцій (п. 1.1.3 Договору), так і за окремими дорученнями клієнта.
Обов`язки Клієнта визначені у розділі 2.3 Договору, і передбачають, зокрема, обов`язок оплачувати гонорар в розмірі та в строк погоджені між сторонами договору.
У п. 4.2 Договору зазначено, що гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін.
Захист інтересів позивача в даній справі здійснював адвокат Бойчук Мирослав Йосипович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 489 від 07 листопада 2004 р.), згідно виданого адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально, ордера (серія АТ № 1131300) на надання правничої допомоги Гриненьківу Богдану Васильовичу на підставі договору про надання правничої допомоги від 05 січня 2026 р.
Наданими представником позивача доказами не доведено, що адвокат Бойчук Мирослав Йосипович надав ОСОБА_1 правову допомога саме у справі № 909/16/26 (345/1703/26) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією, моральну шкоду, оскільки предмет договору про надання правової допомоги від 05 січня 2025 року є загальним і не передбачає надання правової допомоги позивачу адвокатом Бойчуком М.Й. саме у цьому спорі.
Матеріали справи не містять жодного документа, яким би сторони договору про надання правової допомоги погодили суму гонорару за надання правничої допомоги у даній справі в розмірі 7500,00 грн. Зокрема, не надано додаткової угоди, письмового замовлення, чи акта виконаних робіт, які б підтверджували, що вартість правничої допомоги, наданої адвокатом Бойчуком М.Й. у даній справі становить 7500,00 грн, і ОСОБА_1 та адвокат Бойчук М.Й. погодили таку суму гонорару адвоката за правничу допомогу у даній справі.
Тому, з огляду на відсутність доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу по справі № 909/16/26 (345/1703/26), відсутність доказів узгодженої суми гонорару за надання правничої допомоги у цій справі, доказів його оплати, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7500,00 грн задоволенню не підлягають з підстав недоведеності.
Керуючись ст. 13, 73, 74, 86, 123, 129, 165, 178, 236, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - розпорядника майна ТОВ "Карпатнафтохім" арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича, про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією, моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" (77306, Івано-Франківська обл., Калуський район, м. Калуш, вул. Промислова, буд. 4; ідентифікаційний код юридичної особи: 33129683) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) 52 108 (п`ятдесят дві тисячі сто вісім) грн 80 коп. заборгованості по заробітній платі (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), 48 603 (сорок вісім тисяч шістсот три) грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2025 до 03.03.2026 (з утриманням податків та інших обов`язкових платежів), 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. моральної шкоди та 1731 (одну тисячу сімсот тридцять одну) грн 56 коп. витрат зі сплати судового збору. 
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
В задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією в сумі 41 682,30 грн, моральної шкоди у сумі 65 000,00 грн та у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу розмірі 7500,00 грн - відмовити. 
Витрати зі сплати судового збору в частині 1596,44 грн залишити за позивачем.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Вебадреса, за якою можна знайти текст судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя І.Є. Горпинюк