КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №760/13949/23 Головуючий у І інстанції - Коробенко С.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/891/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача банківських послуг,- 

установив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача банківських послуг.
В обґрунтування вимог позову зазначав, що29 жовтня 2021 року між ним та АТ «Ощадбанк» було укладено Договір комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) шляхом оформлення Заяви про приєднання до Договору №662856011/291021, відповідно до умов якого йому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 50000 грн.
Зазначав, що станом на 09 лютого 2022 року сума непогашеного кредиту на картці становила 16387,19 грн.
27 квітня 2023 року з його карткового рахунку через мобільний застосунок «Ощад 24» безпідставно, без доручення та без його дозволу були списані грошові кошти у сумі 25000 грн.
При цьому наполягав на тому, що 27 квітня 2023 року він не заводив у застосунок ніяких платіжних реквізитів, ніяких отримувачів коштів, платіжних доручень тощо. Крім того, він нікому не розголошував дані своєї картки, не зберігав PIN-код разом з карткою, не записував PIN-код картки та PIN-код мобільного застосунку на картку, PIN-код картки та PIN-код застосунку різні.
Як тільки він дізнався про несанкціоноване списання коштів, о 12:03 год. він зателефонував в службу підтримки відповідача та заблокував картку.
О 12:29 год. він вдруге зателефонував до служби підтримки, повідомив обставини списання коштів. Під час розмови з оператором служби підтримки відповідача виявилось, що на час розмови грошові кошти «не вийшли» з банку, і як зазначив оператор, платіж ще перебував в обробці. Проте на вимогу зупинити операцію, оператор повідомив, що це неможливо. Таким чином, службова особа банку не змогла, або просто не виявила бажання зупинити протиправну операцію і фактично просто спостерігала за її завершенням - крадіжкою його грошових коштів.
Після цієї розмови, як він вказує, приблизно о 13:30 год. він подав до найближчого відділення письмову заяву про незгоду з фінансовою операцією з вимогою про повернення 25000 грн., а також заяву про надання виписки з рахунку.
Наполягав на тому, що банк мав можливість зупинити здійснення операції до моменту настання її безвідкличності, проте не скористався нею.
Крім того, банківська виписка, яку він отримав на свій запит, не містила обов`язкових реквізитів - коду Банку-кореспондента та номер рахунку отримувача, на який були відправлені грошові кошти. При цьому керівник відділення банку відмовився надати таку інформацію з посиланням на те, що ця інформація становить банківську таємницю.
Таким чином, як стверджував, що Банк фактично приховав важливу інформацію щодо крадія його грошових коштів, дозволив крадію закінчити злочин, а він не зміг своєчасно скористатися допомогою правоохоронних органів для зупинення крадіжки грошових коштів у зв`язку з відсутністю інформації про отримувача коштів.
Беручи до уваги викладене, підкреслював, що він повідомив відповідача про помилкову, неправомірну платіжну операцію негайно, як тільки йому стало відомо, і на час здійснення цього повідомлення операція не була завершена. 
Просив суд, зобов`язати відповідача негайно переказати на його рахунок 25000 грн., зобов`язати Банк відшкодувати суму утриманої комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію, зобов`язати не нараховувати проценти на суму платіжної операції у розмірі 25000 грн. за час, поки ця сума не знаходилася на його рахунку.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. 
Суд першої інстанції мав би встановити, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування його доводів, не довів, що він, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.
Вказує, що він, як споживач банківських послуг та користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
Списання грошових коштів з його карткових рахунків відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальності за такі операції.
Вказує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, не оцінено та не надано належної правової оцінки тому, що всі його дії були направлені на припинення (відміну) протиправного грошового переказу, а той час як всі дії відповідача були направлені на допомогу злочинцям вкрасти кошти, а ще й заважали йому припинити злочин.
Просив суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
На вказану апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що з дослідженого судом першої інстанції аудіозапису розмови ОСОБА_1 з оператором Служби підтримки вбачається, що у вказаний день ним був здійснений перехід за шахрайським посиланням в месенджері Viber, в якому містилася пропозиція про отримання грошової допомоги. Після цього йому було запропоновано пройти ідентифікацію через додаток одного з банків. Позивач із запропонованих варіантів обрав додаток АТ «Ощадбанк», після чого відкрився додаток «Ощад 24/7», і він здійснив вхід до додатку. В подальшому на його мобільний номер було здійснено дзвінок, під час якого роботом озвучено цифровий код. Зазначений код був введений позивачем у запропонованій графі браузера. Через деякий час на його телефон надійшло повідомлення про списання з рахунку суми в розмірі 25000 грн.
Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. 
Таким чином, наявність звернення до правоохоронних органів, та твердження позивача про нездійснення розпоряджень на переказ коштів, не може слугувати підставою для задоволення позову.
Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 29 жовтня 2021 року було укладено договір у вигляді Заяви про приєднання №662856011/291021 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки).
Згідно з п.3.1. Заяви про приєднання - шляхом підписання цієї Заяви про приєднання до Договору ДКБО, клієнт беззастережно приєднується до Договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на інтернет сторінці Банку oschadbank.ua та укладає з Банком договір складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, договору банківського вкладу, Кредитного договору, умови надання інших послуг, та підтверджує своє ознайомлення з умовами договору.
За умовами п. 3.6. Заяви про приєднання - Банк, на підставі наданих Клієнтом, відповідно до вимог чинного законодавства України документів, відкриває Клієнту картковий рахунок за тарифним пакетом «МОRЕ».
Відповідно до п.п. 3.6.2 Заяви про приєднання, Банк відкриває позивачу рахунок № НОМЕР_1 в гривнах України та надає клієнту платіжну картку типу «МС World Debit Pay Pass Instant More» та ПІН конверт до неї (за наявності).
Разом із Заявою про приєднання між Банком та позивачем укладено Заяву на встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту).
Так, ОСОБА_1 за цільовим призначенням «кредитування на споживчі потреби» на його рахунку встановлено ліміт (відновлювальну кредиті лінію) у розмірі 50000 грн.
Встановлено, що 27 квітня 2023 року об 11:35 за допомогою мобільного додатку «Ощад 24/7» з банківського рахунку ОСОБА_1 було здійснено переказ грошових коштів в розмірі 25000 грн. на картку «Спортбанк» НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ).
З пояснень позивача вбачається, що він не був ініціатором вказаного платежу, з ним не погоджується, у зв`язку з чим відразу звернувся до служби підтримки АТ «Ощадбанк» з метою зупинення проведення транзакції та відновлення балансу на карті.
З дослідженого судом аудіозапису розмови ОСОБА_1 з оператором Служби підтримки вбачається, що у вказаний день ним був здійснений перехід за шахрайським посиланням в месенджері Viber, в якому містилася пропозиція про отримання грошової допомоги. Після цього йому було запропоновано пройти ідентифікацію через додаток одного з банків. Позивач із запропонованих варіантів обрав додаток АТ «Ощадбанк», після чого відкрився додаток «Ощад 24/7», і він здійснив вхід до додатку. В подальшому на його мобільний номер було здійснено дзвінок, під час якого роботом озвучено цифровий код. Зазначений код був введений позивачем у запропонованій графі браузера. Через деякий час на його телефон надійшло повідомлення про списання з рахунку суми в розмірі 25000 грн., ініціатором якого він не був.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що операція з переказу спірних коштів була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу одноразовим кодом, для виконання операції використовувався фінансовий номер позивача, списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, і позивач підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень від АТ «Ощадбанк», а тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач не повинен нести відповідальність за дану операцію.
З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Згідно з частиною першою ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно з ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
У ст. 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні послуги» даний закон визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Відповідно до п. 57 ч. 1 ст. 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.
Згідно вимог ст. 35 Закону Емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється надавачем платіжних послуг на підставі договору, укладеного між надавачем платіжних послуг та користувачем. Порядок емісії платіжних інструментів для використання в платіжних системах визначається правилами відповідних платіжних систем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.
Відповідно до п. 20 Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління Національного банку України №164 від 29 липня 2022 року (далі - Положення) Емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється емітентом на підставі договору, укладеного між емітентом та користувачем. Емітент укладає з користувачем договір та вносить до нього зміни в порядку, визначеному законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку щодо вимог до договорів про надання платіжних послуг, укладених надавачами платіжних послуг зі споживачами, та цим Положенням.
Користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень (п. 136 Положення).
Згідно з п. 140 Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.
Як встановлено судом першої інстанції, сторони, після приєднання ОСОБА_2 до договору комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), домовились, що послідовне введення одноразового цифрового паролю, отриманого на номер мобільного телефону, повідомлений клієнтом банку у порядку та спосіб, визначений договором або ідентифікація клієнта шляхом біометрії, є аналогом власноручного підпису клієнта. Всі документи, операції клієнта, що ініціюються в електронному вигляді і підписані/підтверджені за допомогою електронного підпису вважаються такими, що підписані власноручним підписом клієнта та юридично прирівнюються до документів, отриманих від Клієнта на паперовому носії, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства України. Електронний підпис не може бути визнано недійсним через те, що він не має статусу кваліфікованого електронного підпису чи через його електронну форму (п. 17.1.5 Розділу XVII ДКБО).
При цьому, розділом IX ДКБО передбачено наступне: клієнт зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про логін, пароль, картковий пароль, а також ПІН, CVV2\CVC2, строк дії, номер Картки тощо.
Таким чином, вищезазначеними положеннями законодавства та умовами Договору передбачений обов`язок позивача надійно зберігати та не передавати стороннім особам електронний платіжний засіб та інші персональні дані, які дозволять ініціювати та/або санкціонувати платіжну операцію; клієнт відповідає за всі суми по операціях з платіжною карткою, якщо її передано сторонній особі або вчасно не повідомлено Банк про використання картки сторонніми особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про платіжні послуги», порядок виконання операцій з використанням наданих користувачу платіжних інструментів та обмеження щодо таких операцій визначаються договором між надавачем платіжних послуг та користувачем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.
Відповідно до ст. 41 Закону Ініціатором платіжної операції може бути, зокрема платник (у тому числі через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції).
Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції.
Згідно з вимогами ст. 42 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Якщо немає згоди платника на виконання платіжної операції, - така операція вважається неакцептованою, якщо інше не передбачено ним Законом. Надавач платіжних послуг платника за виконання неакцептованих платіжних операцій несе відповідальність, передбачену цим Законом. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача.
Порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актам и Національного банку України. Виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону. Виконання платіжних операцій з цифровими грошима здійснюється відповідно до правил, визначених Національним банком України. Надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою / з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників (ст. 46 Закону).
Частиною 1 ст. 47 Закону визначено, що надавач платіжних послуг платника зобов`язаний виконати платіжну інструкцію ініціатора протягом операційного дня з моменту прийняття ним до виконання платіжної інструкції.
Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Порядок завершення платіжної операції в платіжній системі визначається правилами платіжної системи з урахуванням положень цього Закону (ст. 49 Закону).
Для виконання платіжних операцій з коштами (крім електронних грошей) банки мають право відкривати своїм клієнтам, зокрема поточні рахунки - рахунки, що відкривається банком клієнту для зберігання коштів і виконання платіжних операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства (ст. 63 Закону).
Згідно ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги», електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Під час виконання автентифікації надавані платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги Національного банку України щодо захисту конфіденційності та цілісності індивідуальної облікової інформації користувачів. Надавані платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції.
Згідно ст. 86 Закону, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.
З матеріалів справи вбачається, а саме з Виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1 з використанням платіжної картки №5167-хххх-хххх-0322,27.04.2023 року об 11 год. 35 хв. проведено наступну операцію по рахунку: -27/04/23 11:35 переказ коштів з рахунку через UKR KYIV MOBILE BANKING у сумі 25000 грн., комісія 0,00 грн.
При зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що він не був ініціатором вказаного платежу, з ним не погоджується, у зв`язку з чим відразу звернувся до служби підтримки АТ «Ощадбанк» з метою зупинення проведення транзакції та відновлення балансу на карті. Вказував, що він не розголошував третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію. Картки не губилися, доступу до них треті особи не мали. Банком не було доведено, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Разом з тим, заудіозапису розмови ОСОБА_1 з оператором Служби підтримки вбачається, що у вказаний день ним був здійснений перехід за шахрайським посиланням в месенджері Viber, в якому містилася пропозиція про отримання грошової допомоги. Після цього йому було запропоновано пройти ідентифікацію через додаток одного з банків. Позивач із запропонованих варіантів обрав додаток АТ «Ощадбанк», після чого відкрився додаток «Ощад 24/7», і він здійснив вхід до додатку. В подальшому на його мобільний номер було здійснено дзвінок, під час якого роботом озвучено цифровий код. Зазначений код був введений позивачем у запропонованій графі браузера. Через деякий час на його телефон надійшло повідомлення про списання з рахунку суми в розмірі 25000 грн., ініціатором якого він не був.
Відповідно до п. 17.2.9 Договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО) до якого приєднався позивач, інформація щодо здійснення Клієнтом операцій в Системі ДБО (дистанційного банківського обслуговування) фіксується в електронних протоколах, які зберігаються у Банку, і які Сторони домовилися вважати належним та допустимим доказом при розгляді судом або іншим компетентним органом, установою спору між ними або спору за їх участю.
Згідно з п. 17.4.4 ДКБО Клієнт персонально відповідає за зберігання і не розголошення третім особам авторизаційних та ідентифікаційних даних при роботі ДБО, компрометацію ідентифікаційних/авторизаційних даних за допомогою вірусів і програм-шпигунів на персональному програмному забезпеченні Клієнта. Банк не несе відповідальності за операції з Картковим рахунком Клієнта при розголошенні третім особам авторизаційних та ідентифікаційних даних, відсутності сертифікованого антивірусного забезпечення.
Судом першої інстанції встановлено, що операція з переказу спірних коштів була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу одноразовим кодом, для виконання операції використовувався фінансовий номер позивача, списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача.
Тобто, код доступу міг бути відомий тільки особі, яка здійснювала операції з платіжною карткою шляхом отримання повідомлення на фінансовий номер, а саме ОСОБА_1 .
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки стороною позивача, як споживач банківських послуг та користувач карток, не доведено факту, що він своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання коштів з карткового рахунку позивача було підтверджено введенням паролю, відомого лише йому. Останній не спростував, що грошовий переказ з карткового рахунку був здійснений не внаслідок повідомлення стороннім особам даних, що дозволили їх ініціювати та здійснити платіж.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд,-

постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба