Справа № 752/19943/25 
Провадження № 2/752/1458/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

10 червня 2026 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Кирильчук І.А.
при секретарі судового засідання - Сінчук І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у залі судового засідання в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі матері ОСОБА_8 , Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,
в с т а н о в и в:
У 2025 році ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 в особі матері ОСОБА_8 , Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 01 червня 2022 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до житлового фонду комунальної власності та є неприватизованою. На думку позивача, ОСОБА_2 не мав повноважень розпоряджатися зазначеним житлом та передавати його у користування третім особам, у зв`язку з чим укладений договір є нікчемним. Позивач зазначає, що на підставі вказаного договору ОСОБА_3 та інші особи вселилися до квартири, проводили у ній ремонтні роботи, виносили речі мешканців та створювали перешкоди у користуванні житлом. Крім того, позивач посилається на наявність кримінального провадження щодо обставин конфлікту між членами сім`ї та третіми особами. Також позивач вказує, що рішенням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 2023 року змінено договір найму спірної квартири та визначено його наймачем, а тому він вважає, що спірний договір користування квартирою порушує його права та законні інтереси як користувача житла.
Посилаючись на положення статей 203, 215, 241 ЦК України, позивач просить встановити нікчемність договору від 01 червня 2022 року укладеного ОСОБА_2 з ОСОБА_9 (Користувач), користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 . та зобовяз`ати ОСОБА_3 забрати свої особисті речі з балкону квартири за адресою АДРЕСА_1 . 
У порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Кирильчук І.А.
Ухвалою від 27 травня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Роз`яснив сторонам їхні процесуальні права подати заяви по суті справи та встановив процесуальні строки.
Копія позову з додатками була направлена сторонам позивачем при зверненні до суду в системі «Електронний суд» у порядку виконання вимог абзацу 2 частини першої статті 177 ЦПК України.
Ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялась учасникам справи за їхніми зареєстрованими адресами, однак поштові відправлення повернулися до суду з відмітками «Адресат відсутній за вказаною адресою».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Згідно постанов Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підтвердження доводів позову позивачем надано копію договору користування квартирою від 01 червня 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 як правонадавачем та ОСОБА_3 як користувачем. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, для проживання користувача та його довірених осіб. Договором передбачено, що квартира та майно у ній передаються користувачу в момент підписання договору, а строк користування квартирою становить дванадцять місяців з моменту його підписання. Також договором визначено порядок повернення квартири, відповідальність сторін та підстави дострокового розірвання договору.
Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 ) була надана на умовах житлового найму ОСОБА_10 на підставі ордера № 77016 серії Б, виданого 12 лютого 1981 року виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, на сім`ю у складі чотирьох осіб.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказана квартира була приватизована у встановленому законом порядку або перебуває у приватній власності будь-якої із сторін спору.
Як вбачається з листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 березня 2023 року, відповідно до відомостей Реєстру територіальної громади міста Києва станом на 27 березня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Крім того, зазначено, що ОСОБА_14 був зареєстрований за вказаною адресою у період з 20 жовтня 1994 року по 08 червня 2021 року, а інформація щодо зареєстрованого або задекларованого місця проживання ОСОБА_15 у Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації відсутня.
Як вбачається з витягу з розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 2023 року № 247 «Про зміну договору найму», на підставі статей 103-106 Житлового кодексу Української РСР, статей 6, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та з урахуванням пропозицій Громадської комісії з житлових питань при Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації, змінено договір найму квартири АДРЕСА_2 та визначено наймачем зазначеного житлового приміщення ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю попереднього квартиронаймача ОСОБА_10 .
Крім того з договору № 2107700385 від 23 вересня 2024 року, укладеного між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та ОСОБА_1 вбачається, що останній визначений споживачем житлово-комунальних послуг щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом положень частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Статею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п''ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не мав права передавати спірну квартиру у користування третім особам, а тому при укладенні договору користування квартирою від 01 червня 2022 року не було дотримано вимог статей 203, 215 та241 ЦК України.
Водночас наведені позивачем обставини фактично стосуються підстав для оспорювання дійсності правочину, тоді як заявлені позовні вимоги спрямовані на встановлення його нікчемності.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зазначено, що тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Поряд із цим, у постанові Велика Палата Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, вказано що, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Крім того, у наведеній постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.
Разом з тим ні стаття 203 ЦК України, ні стаття 215 ЦК України, ні інші норми законодавства, на які посилається позивач, не містять прямої вказівки на нікчемність договору користування житловим приміщенням, укладеного особою, яка, на думку позивача, не мала належних повноважень на його укладення.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Таким чином, доводи позивача фактично спрямовані на доведення оспорюваності договору користування квартирою від 01 червня 2022 року в порядку статтей 203, 215 ЦК України, тоді як заявлені позовні вимоги стосуються встановлення нікчемності зазначеного правочину. 
Така правова позиція сторони не узгоджується з положеннями статті 215 ЦК України, яка розмежовує нікчемні та оспорювані правочини, а також із наведеними позивачем підставами позову.
Суд також враховує, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається, зокрема, на положення статті 241 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі його наступного схвалення такою особою. Разом з тим, позовна заява не містить належного обґрунтування того, яким чином наведена норма права підлягає застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на характер спірних правовідносин та наведені у позові обставини, а також яким чином положення статті 241 ЦК України можуть свідчити саме про нікчемність договору користування квартирою від 01 червня 2022 року. Фактично посилання на вказану норму має декларативний характер та не містить належного правового обґрунтування заявленого способу захисту.
Отже, вимога про встановлення нікчемності правочину не є передбаченим законом способом захисту цивільного права чи інтересу, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону та не потребує окремого судового встановлення. 
За таких обставин суд доходить висновку про відмови у задоволенні позову.
Поряд із цим необхідно зазначити, що відповідно до умов договору користування квартирою від 01 червня 2022 року строк користування квартирою становив 12 місяців з моменту його укладення. Отже, дія зазначеного договору припинилася 01 червня 2023 року. Доказів продовження строку його дії, укладення додаткових угод або існування між сторонами договірних правовідносин після спливу встановленого строку матеріали справи не містять.
За таких обставин на момент звернення до суду спірний договір уже не породжував для його сторін жодних прав та обов`язків, а тому, крім зазначеного вище, вимога про встановлення його нікчемності ще й не спрямована на захист чи відновлення порушеного права позивача.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства.
Оскільки вимога про зобов`язання ОСОБА_3 забрати особисті речі з балкону квартири за адресою: АДРЕСА_1 обґрунтована виключно доводами позивача про нікчемність договору користування квартирою від 01 червня 2022 року та є похідною від вимоги про встановлення нікчемності зазначеного правочину, у задоволенні якої судом відмовлено, підстав для задоволення вказаної позовної вимоги суд також не вбачає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про застування наслідків недійсності нікчемності правочину відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справ: 
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 .
Третя особа: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_5 .
Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .
Третя особа: ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_3 .
Третя особа: ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, код ЄДРПОУ 37308812, адреса: 03039, м. Київ, просп. Голосіївський, 42.
Рішення суду виготовлено 10 червня 2026 року.
Суддя        І. А. Кирильчук