Справа № 462/9312/24 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/3165/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 квітня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В., 
з участю: представника ТОВ «Львівенергозбут» –
Дятлова О.Л., представника  ОСОБА_1 – 
ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», заінтересована особа – ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню,

встановив:
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року позов  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Львівенергозбут», третя особа – приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення заборгованості за електричну енергію, пені – задоволено частково. 
Стягнуто з ТОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 заборгованість за електричну енергію, вироблену за «зеленим тарифом» в розмірі 90562 грн. 51 коп. без (до) вирахування обов`язкових зборів та платежів, судовий збір в розмірі 931 грн. 21 коп. та 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.
У серпні 2025 року ТОВ «Львівенергозбут» звернулось до суду із заявою про визнання виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом м. Львова 21.07.2025 року у справі №462/9312/24, таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2025 року у задоволенні заяви ТОВ «Львівенергозбут» про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено. 
27.08.2025 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ТОВ «Львівенергозбут» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5250 грн.
До заяви долучив договір-доручення про надання правової допомоги від 01.12.2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Золотухіним О.О., акт здавання-приймання робіт, в якому описано про надані адвокатом послуги у даній справі та їх вартість, а саме: вивчення та правовий аналіз матеріалів, що є предметом заяви (1 год.) – 1500 грн.; підготовка та подання до суду процесуальних документів по справі (2 год.) – 3000 грн.; участь у судовому засіданні (0,5 год.) – 750 грн., що в загальному становить 5250 грн., та розрахунок розміру правової допомоги на вказану суму.
Заяву з додатками ТОВ «Львівенергозбут» отримав 27.08.2025 року, що підтверджено квитанцією №4335714 про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету.
Жодних клопотань та/або заперечень від ТОВ «Львівенергозбут» на адресу суду не поступило. 
Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року, ухваленим у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, заяву задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5250 грн.
Рішення суду оскаржив ТОВ «Львівенергозбут», просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з товариства на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1594 грн. 18 коп.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що в запереченнях на заяву товариства стягувач ОСОБА_1 повідомляв про судові витрати у розмірі 7000 грн., на що представник ТОВ «Львівенергозбут» в судовому засіданні 25.08.2025 року заявив усне клопотання про зменшення розміру судових витрат до 1594 грн. 18 коп., тобто до суми, яка була спірною при вирішенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Додає, що після отримання від ОСОБА_1 заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції не постановив ухвали щодо розгляду такої заяви з викликом чи без виклику сторін, тому товариство не мало можливості надати заяву з поясненнями щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Наголошує, що при вирішенні даного питання суд першої інстанції не врахував усне клопотання їхньої сторони про зменшення розміру судових витрат і присудив стягувачу заявлені витрати в повному обсязі, притому, що їх розмір є необґрунтовано завищеним і такі витрати є неспівмірними із складністю справи. 
Зазначає, що заявлений розмір витрат 3000 грн. за складання заперечення на двох аркушах не може становити 2 год. витраченого часу адвоката, а правовий аналіз матеріалів, що є предметом заяви, правова консультація ОСОБА_1 не можуть бути віднесені до витрат на професійну правничу допомогу, до того ж така професійна правнича допомога не передбачена у договорі про надання правової допомоги від 01.12.2024 року. 
З урахуванням викладених норм законодавства та практики Європейського суду з прав людини, вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу в даній справі є неспівмірним із ціною позову та не відповідає критеріям необхідності, розумності й пропорційності.
На переконання апелянта, витрати на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 не можуть перевищувати 1594 грн. 18 коп., оскільки дана справа не є складною ані за змістом, ані за процесуальними аспектами, не становить значної юридичної складності, не має широкого суспільного значення та не викликає публічного інтересу.
Відтак, враховуючи категорію справи, її незначну складність, невелику кількість судових засідань та обсяги матеріалів справи, наявність усталеної судової практики, предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, вважає, що повна компенсація заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу в 5250 грн. за рахунок апелянта не є пропорційною, співмірною та логічною.
09.10.2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив доводи та вимоги апелянта, зазначивши, що закон не передбачає обов`язку суду викликати сторони для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, а всі документи по справі були в електронному доступі. Вважає безпідставним посилання апелянта на те, що суд не врахував усне клопотання сторони про зменшення суми витрат, оскільки таке клопотання не підтверджене письмово і не міститься в матеріалах справи, позаяк, відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, сторона, яка просить зменшити витрати, має довести їхню неспівмірність.
Заслухавши пояснення сторони відповідача (боржника) в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача (стягувача), перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача,  у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12.09.2019 року, постанові від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), постанові від 26.05.2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), постанові від 08.06.2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та постанові від 08.06.2022 року у справі №357/380/20 (провадження №14-20цс22).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №345/136/18.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії», щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання розподілу судових витрат суд першої інстанції в повній мірі дотримався наведених вище норм процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу, присуджених стягувачу з боржника, відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та враховуючи фінансовий стан сторін, тому підстав для скасування чи зміни додаткового судового рішення немає.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, приймаючи до розгляду заяву ОСОБА_1 , не постановив відповідної ухвали, не ґрунтуються на нормах процесуального закону, оскільки за вимогами частини третьої статті 270 ЦПК України, судове рішення щодо вирішення питання про судові витрати ухвалюється судом без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) і нормою цієї статті не передбачено обов`язку суду постановляти інші судові рішення, окрім як рішення за наслідками розгляду питання по суті.
Також, колегія суддів звертає увагу, що заява про ухвалення додаткового рішення має бути розглянута упродовж десяти днів з дня надходження відповідної заяви.
В даному випадку, з моменту отримання боржником 27.08.2025 року заяви стягувача про ухвалення додаткового рішення, в боржника було достатньо часу для подання до суду письмового клопотання про зменшення заявленого до стягнення розміру судових витрат, проте, своїм процесуальним правом боржник не скористався.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення заяви про розподіл судових витрат і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» залишити без задоволення. 
Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 квітня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич