20.05.26
22-ц/812/1258/26
Провадження № 22-ц/812/1258/26 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року м. Миколаїв Справа № 915/20/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Лівшенку О.С.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представниця – ОСОБА_2 , на ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року, повне судове рішення складено 28 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою суду за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи – підприємниці ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про стягнення боргу з орендної плати, зобов`язання звільнити та повернути об`єкти оренди,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом, вимоги якого уточнив в подальшому, до фізичної особи – підприємниці ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про стягнення боргу з орендної плати, зобов`язання звільнити та повернути об`єкти оренди. 
В своєму позові ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму в розмірі 1 916 085 грн 75 коп, яка складається з заборгованості з орендної плати, неустойки, пені, суми збитків від інфляції та 3% річних. Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити та повернути йому об`єкти оренди за договором оренди від 01 грудня 2016 року – нежитлові приміщення. Зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні позивачем нерухомим майном - нежитловими приміщеннями.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову. 
Вжито заходи забезпечення позову у справі № 915/20/24, а саме: накладено арешт на нерухоме майно відповідачки ОСОБА_1 , розташоване за адресами:
- садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна;
- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складається з житлового будинку літ.Д-2 загальною площею 195,1кв.м.,житловою площею 100,1 кв.м. та господарської будівлі та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна;
Накладено арешт на розрахункові рахунки ФОП ОСОБА_1 у межах заявлених позовних вимог які знаходяться на рахунках у всіх банківських установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.
Справа передана на розгляд Інгульського районного суду м. Миколаєва з підстав визначення цивільної юрисдикції.
09 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову, яку доповнила в подальшому.
Заява мотивована тим, що у межах господарського провадження ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року у справі № 915/20/24 були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: нерухоме майно, а саме житловий будинок та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_2 ; грошові кошти ФОП ОСОБА_1 , що знаходяться на розрахункових рахунках у банківських установах. 
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02 грудня 2025 року рішення Господарського суду Миколаївської області скасовано, а провадження у справі № 915/20/24 закрито у зв`язку з відсутністю господарської юрисдикції. 
Таким чином, провадження, в межах якого було застосовано заходи забезпечення позову, припинено. 
За таких обставин, підстави для забезпечення цього позову відпали. У даній справі подальше існування арешту після закриття господарського провадження виходить за межі його процесуальної мети. У цій справі арешт продовжує діяти після припинення провадження, що об`єктивно створює надмірний тягар для відповідача.
В квітні 2026 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову та залишив до розгляду виключно грошові вимоги. 
Незалежно від того, чи буде суд кваліфікувати подану позивачем заяву як зміну предмета позову у розумінні частини 3 статті 49 ЦПК України, чи як часткову відмову від позову у розумінні статті 206 ЦПК України, сама поява такої заяви є новою обставиною в розумінні частини 6 статті 158 ЦПК України. Арешт не може продовжувати діяти лише тому, що колись був накладений у справі з іншим обсягом позовних вимог. Більше того, арештоване нерухоме майно не є тим об`єктом, повернення якого вимагав позивач: предметом немайнових вимог було нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , тоді як арешт накладено на житловий будинок відповідачки за іншою адресою.
Після офіційного вилучення вимог про повернення приміщення та усунення перешкод прямий процесуальний зв`язок між старим обсягом забезпечення та актуальним предметом спору ще більше послабився.
Заходи забезпечення повинні бути пов`язані саме з актуальним предметом спору. Після появи нової процесуальної обставини у вигляді заяви позивача від 09 квітня 2026 року потреба у збереженні заходів забезпечення позову саме в тому вигляді, в якому їх було застосовано ухвалою від 02 квітня 2024, року відпала.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року у справі № 915/20/24, а саме: скасувати арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , зокрема житловий будинок та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати арешт на грошові кошти, що знаходяться на розрахункових рахунках ФОП ОСОБА_1 .
Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року в задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки станом на час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову справа по суті ще не розглянута, заявниця не навела доказів того, що змінилися обставини, які зумовили застосування таких заходів, і в матеріалах справи вони також відсутні.
Посилання відповідачки на те, що позивачем було зменшено позовні вимоги та виключено вимоги про повернення майна – об`єкту оренди, та як наслідок відсутність підстав для забезпечення позову, є безпідставними та необґрунтованими. Предметом позову є стягнення заборгованості по орендній платі, пені, неустойки, інфляційних збитків на суму більше трьох мільйонів гривен. При забезпеченні позову суд керувався саме співмірністю заявлених вимог заходу забезпечення позову у виді арешту майна та рахунків та необхідністю виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року, є передчасним та істотно може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, порушити право на ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Крім того, цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу з орендної плати, зобов`язання звільнити та повернути об`єкт оренди, знаходиться на стадії підготовчого провадження, по суті не розглянута, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги заяви про скасування заходів забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично не здійснив поточної перевірки необхідності, адекватності та співмірності забезпечувальних заходів у новому процесуальному та фактичному стані справи. Не надав належної оцінки новим обставинам, що виникли після вжиття забезпечення;- помилково застосував положення статті 158 ЦПК України і залишив чинним надмірне, невизначене за фактичним обсягом та непропорційне втручання у майнові права скаржниці. 
Суд першої інстанції неправильно визначив предмет перевірки за клопотанням про скасування заходів забезпечення позову. Суд мав оцінити не лише факт існування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року, а насамперед те, чи збереглися станом на момент розгляду клопотання обставини, які виправдовують подальше обмеження майнових прав відповідачки.
Господарське провадження, в межах якого забезпечення було накладене, припинене; справа перейшла в іншу юрисдикцію.
Отже, станом на квітень 2026 року питання подальшої дії забезпечення мало вирішуватися вже за критеріями ЦПК України та з урахуванням оновленого предмета спору.
В заяві про зміну предмету позову позивач сам підтвердив відсутність подальшої потреби у судовому захисті за немайновим блоком вимог, який існував на момент застосування забезпечення у 2024 році.
Коли учасник справи посилається на нові обставини, суд зобов`язаний не повторити мотиви первісної ухвали про забезпечення, а заново перевірити: чи існує реальний ризик невиконання рішення; чи зберігся зв`язок між заходом і актуальним предметом спору; чи є захід співмірним; чи немає менш обтяжливого способу досягнення законної мети.
Стадія розгляду справи сама по собі не доводить ризику невиконання майбутнього рішення. Ризик має підтверджуватися конкретними фактичними обставинами. У матеріалах розгляду клопотання таких обставин не встановлено, а позивач у засідання не з`явився і не довів їх існування.
Суд обмежився висновком, що посилання відповідача на зменшення/виключення немайнових вимог є безпідставним. Такий висновок є декларативним, оскільки не містить аналізу ні правової природи заяви позивача, ні її впливу на ціль забезпечення, ні зміни співвідношення між інтересом позивача і обсягом втручання у майнові права скаржниці.
В оскаржуваній ухвалі суд спочатку посилається на суму 1 916 085,75 грн, а надалі зазначає, що предметом позову є стягнення заборгованості, пені, неустойки та інфляційних втрат на суму «більше трьох мільйонів гривень». Така внутрішня непослідовність є істотною, оскільки співмірність забезпечення неможливо оцінити без точного встановлення актуального обсягу грошових вимог.
У даній справі рішення по суті спору у цивільному провадженні не ухвалено. Тому посилання на правило про дію забезпечення до виконання рішення не може бути підставою для відмови у скасуванні. До ухвалення рішення суд повинен перевіряти саме актуальну потребу у забезпеченні, а не автоматично зберігати арешт через припущення про майбутнє можливе задоволення позову.
Арешт майна і рахунків є втручанням у право мирного володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Від ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_5 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві позивач зазначав, що підставою для вжиття заходів забезпечення позову було саме наявність заборгованості скаржниці перед позивачем, а отже судом були прийняті до уваги саме майнові вимоги позивача і тому зміна предмету позову не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, оскільки стосуються майнових вимог, які не зменшені за зазначеною заявою, а отже збереження арештів нерухомого майна та рахунків є гарантією можливого реального та фактичного виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Скаржницею не спростовані підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми. Також не обґрунтовано, яким чином накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права.
Позивач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , надала до суду заяву в якій просить розгляд справи провести за її та її представниці відсутності. ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_5 , також надав до суду заяву з проханням слухати справу за його та його представника відсутності. Ураховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи. 
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 15 березня 2024 ОСОБА_3 , через свою представницю – адвокатку Хлівицьку О.В., звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в даній справі шляхом: накладення арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , розташоване за адресами: садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна; житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складається з житлового будинку літ.Д-2 загальною площею 195,1кв.м,житловою площею 100,1 кв.м та господарської будівлі та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна; накладення арешту на розрахункові рахунки ФОП ОСОБА_1 у межах заявлених позовних вимог які знаходяться на рахунках у всіх банківських установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року , вжито заходи забезпечення позову у справі № 915/20/24, а саме:
накладено арешт на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , розташоване за адресами:
- садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна;
- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складається з житлового будинку літ. Д-2 загальною площею 195,1кв.м, житловою площею 100,1 кв.м та господарської будівлі та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна, а також накладено арешт на розрахункові рахунки ФОП ОСОБА_1 у межах заявлених позовних вимог які знаходяться на рахунках у всіх банківських установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 червня 2024 року, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року про забезпечення позову у справі № 915/20/24 залишено без змін.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 05 серпня 2025 року, закрито провадження у справі № 915/20/24 за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 1 916 085,75 грн, зобов`язання звільнити та повернути об`єкт оренди, усунення перешкод в користуванні нерухомим майном в частині позовних вимог про зобов`язання звільнити та повернути об`єкт оренди, усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, у зв`язку із відсутністю предмету спору.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову апеляційний суд зазначає таке.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України, частинами 1, 4, 9, якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, поставляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову.
Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Отже, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю.
Звертаючись до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокатка Літкова Л.В., зазначала, що підстави для забезпечення цього позову відпали, оскільки подальше існування арешту після закриття господарського провадження виходить за межі його процесуальної мети та створює надмірний тягар для відповідача. Крім того, в квітні 2026 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову та залишив до розгляду виключно грошові вимоги.
При перевірці доводів заявниці про скасування заходів забезпечення позову судом першої інстанції було встановлено, що накладено арешт на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , розташоване за адресами:
- садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна;
- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складається з житлового будинку літ.Д-2 загальною площею 195,1кв.м, житловою площею 100,1 кв.м та господарської будівлі та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо цього нерухомого майна; а також накладено арешт на розрахункові рахунки ФОП ОСОБА_1 у межах заявлених позовних вимог, що находяться на рахунках у всіх банківських установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволення заяви відповідачки, виходив з того, що справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 по суті не розглянута, остання не навела доказів того, що змінилися обставини, які зумовили застосування таких заходів, і в матеріалах справи вони також відсутні.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому виходить з того, що процесуальна мета та предмет судового контролю при розгляді заяви про скасування забезпечення позову є відмінними від предмета перевірки при первинному застосуванні заходів забезпечення. Якщо первинно суд перевіряє наявність умов, зокрема, достатньо обґрунтоване припущення щодо ризику утруднення виконання рішення або утруднення ефективного захисту, то при вирішенні питання про скасування забезпечення позову, суд з`ясовує, чи відпали підстави, які зумовили застосування забезпечення, чи настали нові істотні обставини, що змінюють оцінку ризиків, або чи забезпечення внаслідок розвитку процесу стало непропорційним (надмірним) порівняно з його процесуальною метою.
Отже, тягар доведення обставин, які є підставою для скасування забезпечення позову, покладається на заявника. Для задоволення такої заяви недостатньо повторення аргументів щодо відсутності порушення прав позивача чи незгоди з первинною ухвалою про забезпечення позову, оскільки ці доводи фактично спрямовані на повторний перегляд питання про застосування забезпечення, а не на встановлення того, що забезпечення втратило актуальність унаслідок зміни фактичних обставин.
Як убачається з матеріалів справи та мотивів суду першої інстанції, заявниця в заяві про скасування заходів забезпечення позову не навела аргументів та не підтвердила належними доказами, що після застосування забезпечення настали такі зміни, які усунули б ризики, з якими закон пов`язує його існування, зокрема не довів, що: (1) обставини, які обґрунтовували забезпечення, припинили існування; або (2) виникли нові обставини, які гарантують ефективний захист прав позивача без забезпечувальних обмежень; або (3) застосований захід став надмірним чи таким, що істотно порушує баланс інтересів, блокуючи господарську діяльність.
Посилання заявниці на закриття господарського провадження та подачу заяви позивачем про зміну предмета позову самі по собі не можуть розцінюватися як докази відпадання підстав забезпечення позову, оскільки забезпечення позову спрямоване на процесуальне гарантування реальної дієвості судового захисту, і оцінка ризику стосується не лише намірів заявника, а й об`єктивної можливості зміни фактичного стану речей до завершення розгляду спору.
Крім того, апеляційний суд враховує, що при розгляді заяви про скасування забезпечення оцінюється не будь-яка перешкода заходу для відповідача, а його співмірність та фактичні наслідки. Натомість матеріали справи не містять доказів, що забезпечення позову у цій справі фактично унеможливило діяльність заявниці або призведе до наслідків, які виходять за межі тимчасового процесуального обмеження, необхідного для досягнення мети забезпечення.
У цій справі суд першої інстанції, відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, обґрунтовано виходив з того, що заявниця не довела зміни обставин, які б свідчили про втрату забезпеченням своєї процесуальної мети, і не надав доказів непропорційності забезпечення. За таких умов суд першої інстанції діяв в межах наданих йому процесуальних повноважень, а ухвалене ним судове рішення відповідає завданню забезпечення позову як тимчасового засобу гарантування ефективності судового захисту.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо скасування ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року, не підтверджують неправильного застосування судом норм процесуального права і зводяться до повторної оцінки доцільності забезпечення позову. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що під новими обставинами слід розуміти зміну позивачем позовних вимог, а саме, вимоги про повернення майна – об`єкту оренди, відхиляються апеляційним судом, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять процесуального документу суду першої інстанції щодо вирішення цього питання, зокрема, ухвали суду про прийняття відмови від таких вимог, по-друге, у справі не закінчена стадія підготовчого судового засідання, де позивач вправі у будь-який час змінити свої вимоги. Предметом позову є стягнення заборгованості по орендній платі, пені, неустойки, інфляційних збитків на загальну суму більше трьох мільйонів гривен. 
Інші доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів апеляційного не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представниця – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 20 травня 2026 року.