Справа № 561/328/26
РІШЕННЯ
Іменем України

27 травня 2026 року           с-ще Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Дідика А. В.,
за участю секретаря Левчук І. О.,
учасників справи:
представниці позивачки - адвоката Дрожжин М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Зарічне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 
ВСТАНОВИВ:
Позиція позивачки (підстава позову):
Представниця позивачки адвокат Дрожжин М. звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати транспортний засіб RENAULT MASTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, VIN - НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частину цього транспортного засобу, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2754 гривень 40 копійок, витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля у розмірі 6400,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 19976,00 грн, а всього 29 130,00 грн.
В обґрунтування позову позивачка вказує, що 15.09.2017 зареєструвала з ОСОБА_2 – відповідачем, шлюб. За спільною заявою шлюб між ними було розірвано Сарненським ВДРАЦС 06 серпня 2024 року. Під час перебування в шлюбі 30.03.2021 ними було придбано транспортний засіб марки, моделі RENAULT MASTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2004, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2463, повна маса 2800 кг, маса без навантаження 1770 кг, кількість місць для сидіння включно з водієм 3, який був зареєстрований на відповідача.
Після розірвання шлюбу сторони домовилися поділити вищевказаний автомобіль в досудовому порядку. Однак в кінці 2025 року, як зазначає позивачка, відповідач відмовився це зробити добровільно. Автомобіль та документи на даний транспортний засіб знаходилися у відповідача. У позивача лише було фото поліса страхування на даний транспорний засіб, так як під час перебування у шлюбі та певний час після розірвання шлюбу вона користувалася даним авто. Відповідно відповіді на адвокатський запит №31/35-14-2025 від 30.12.2025 року наданого РС ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях. Відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований 30.03.2021 року транспорний засіб RENAULT MASTER, 2004 року випуску, який 29.11.2025 року перереєстрований на нового власника.
Відповідно до шлюбного договору від 26.06.2023 укладеного між сторонами, а також майнові права, що придбані ними за час шлюбу в період з моменту реєстрації шлюбу та до моменту укладення нотаріального посвідчення цього шлюбного договору належать чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, окрім майна (рухомого та нерухомого), а також майнових прав, яке (які на момент укладення і нотаріального посвідчення цього шлюбного договору перебувало у приватній власності одного із подружжя. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України.
Як зазначає позивачка автомобіль був відповідачем перереєстрований на нового власника, однак він ним користується по даний час та вчинив даний правочин лише з метою позбавити її права власності на частку у спільному майні подружжя, тому, відповідно до вимог ст. 171 СК України має право на компенсацію половини вартості транспортного засобу, що дорівнює його частці у розмірі 142115, 00 грн. та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Позиція відповідача.
Належним чином повідомлений відповідач, що підтверджено розпискою від 08.05.2026 в судове засідання, призначене на 26.05.2026 не з`явився. Відзиву на позовну заяву не подав.
Судом неодноразово проводились судові засідання, зокрема 23.04.2026 – підготовче, коли відповідач був присутній та не заперечив щодо призначення справи до судового розгляду, 08.05.2026 – відповідач був присутній, подав клопотання про відкладення розгляду, яке судом було задоволено та визначено наступну дату судового розгляду на 27.05.2026.
Судом ураховано, що сторони повинні добросовісно користуватись процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається, що передбачено ч. 1 ст. 44 ЦПК України. Відповідач, будучи присутнім в судовому засіданні 08.05.2026 був повідомлений про наступне судове засідання на 27.05.2026, проте на розгляд справи не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав. Таким чином, суд дійшов висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а тому суд, у відповідності до вимог п. 1 ст. 223 ЦПК України, заслухавши в судовому засіданні думку сторони позивача, дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду справи по суті у відсутності відповідача.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.
Ухвалою судді від 31.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 23.04.2026 (а. с. 52).
У підготовчому судовому засіданні сторони не заперечили щодо призначення справи до судового розгляду на 08.05.2026. Ухвалою суду від 24.04.2026 закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті (а. с. 63).
На початку судового розгляду в засіданні 08.05.2026 відповідач подав клопотання про його відкладення з метою ознайомлення з матеріалами справи. Наступною датою судового засідання визначено 27.05.2026

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).
Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За правилами ч. 1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.
Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.
В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.09.2017 що підтверджує свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_3 від 15.09.2017 (а. с. 15). Між сторонами 26.06.2023 року було укладено шлюбний договір (а. с. 16-17) за умовами п. 1 якого “Майно (рухоме та нерухоме), а також майнові права, що придбані подружжям за час шлюбу в період з моменту реєстрації шлюбу та до моменту укладення і нотаріального посвідчення цього шлюбного договору, належать чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності”.
Шлюб між сторонами було розірвано за спільної заявою сторін Сарненським ВД РАЦС 06.08.2024, що підтверджується штампом на свідоцтві про шлюб (а. с. 15) 
Судом також встановлено, з відповіді Головного сервісного центру МВС (РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях) на адвокатський запит від 24.12.2025, що 30.03.2021, тобто під час перебування у шлюбі з позивачкою, за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб “Renault Master”, 2004 р. в., який 29.11.2025 року був перереєстрований на нового власника.
Враховуючи, що спірний автомобіль знаходився в користуванні відповідача ОСОБА_2 , а позивачка згодна одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку автомобіля, суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, із стягненням з відповідача на користь позивачки 1/2 частини його вартості.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16.
Згідно Висновку експерта №674.26СЕ судової транспортно – товарознавчої експертизи автомобіля Renault Master, VIN: НОМЕР_4 , реєстраційний № НОМЕР_1 , складеного 13.01.2026 (а. с. 18-25) на вирішення якого ставилось питання, яка середня ринкова вартість цього автомобіля станом на 02.01.2026, на підставі наданих заявником вихідних даних? Середня ринкова ціна указаного автомобіля становить 284 230,00 гривень. 
Оскільки, автомобіль Renault Master, VIN: НОМЕР_4 , реєстраційний № НОМЕР_1 придбаний відповідачем під час їх перебування в шлюбі, що в судовому засіданні не оспорювалося, відповідно до ст.60 СК України, він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, тому він підлягає поділу в рівних частках між сторонами у справі.
Суд не вбачає підстав для збільшення частки позивача, оскільки істотних обставин, передбачених законом, судом не встановлено.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що позов слід задоволити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати транспортний засіб RENAULT MASTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2004, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частину цього транспортного засобу.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 та п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів та проведення експертизи.
За ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги позивачки задоволено повністю, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 2 754,40 грн. судового збору, сплаченого позивачкою за подання позовної заяви.
У позовній заяві позивач також просить стягнути витрати на проведення судової транспортно – товарознавчої експертизи автомобіля у розмірі 6400,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних із розглядом справи відносяться витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертиз. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України регламентовано, що у разі задоволення позову інші судові витрати покладаються на відповідача – у разі задоволення позову. Таким чином витрати на проведення експертизи підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.
У позовній заяві позивач також просить стягнути витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 19 976,00 грн.
Згідно з вимогами ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до частини третьої ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Дрожжин М. В. був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги №66 від 22.12.2025 (а. с. 41-42). До матеріалів справи долучений попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат позивача (а. с. 34) на загальну суму 29 130,00 грн, який складається з судового збору 2754,00 грн, витрат з професійної правничої допомоги на суму 19 976,00 грн та витрат на проведення експертизи на суму 6400,00 грн. З Акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги №66 від 22.12.2025 (а. с. 35) слідує, що замовник повністю оплатив послуги з надання правнивничої допомоги в момент підписання цього акту. Дані послуги фактично сплачені позивачкою, що доводиться копією квитанції та інших фінансових документів (а. с. 36-40).
Суд ураховує, що наданий позивачем розрахунок судових витрат є дещо завищеним, таким, що не відповідає складності справи та є неспівмірним з ціною позову. Таким чином суд вважає, що співмірною сумою витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, ціною позову буде 7000,00 гривень.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 200, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити повністю.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати транспортний засіб RENAULT MASTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2004, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу RENAULT MASTER, реєстраційний номер НОМЕР_5 , рік випуску 2004, VIN (номер кузова, шасі, рами) НОМЕР_2 у розмірі 142 115, 00 грн. (сто сорок дві тисячі сто п`ятнадцять) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 754 (дві тисячі сімсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. сплаченого судового збору, 6400 (шість тисяч чотириста) грн. 00 коп. витрат за проведення судової транспортної товарознавчої експертизи, 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп. витрат з надання професійної правничої допомоги.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 
Представник позивача - адвокат Дрожжин Марія Віталіївна, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення виготовлено 27.05.2026.

Суддя А. В. Дідик