ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/30373/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року (суддя М.В. Дєєв) у справі № 160/30373/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Під час воєнного стану особи, які уклали контракт на умовах, визначених цим Порядком, призначаються до військових частин відповідно до переліку, затвердженого Генеральним штабом Збройних Сил»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн гривень, передбаченою пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Під час воєнного стану особи, які уклали контракт на умовах, визначених цим Порядком, призначаються до військових частин відповідно до переліку, затвердженого Генеральним штабом Збройних Сил».
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати належним чином засвідчені копії витягів з бойових наказів (бойове розпорядження); журналів бойових дій або бойових донесень, які потрібні для встановлення факту участь у бойових діях солдата ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153, є протиправною та порушує право позивача на належне грошове забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Судом першої інстанції зазначено, що приписами Постанови №153 та Порядку №153 чітко передбачено право особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень.
Суд першої інстанції зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази про безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями 
сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора та докази наявності захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, зокрема не надано довідку про безпосередню участь у бойових діях та відсутня довідка про обставини травми.
Суд першої інстанції вказав, що доводи позивача про наявність вказаних документів не підтверджено належними доказами, питання формування довідок не є предметом позову у цій справі.
Враховуючи вищевикладене та відсутність повного пакету документів, які підтверджують право позивача на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Під час воєнного стану особи, які уклали контракт на умовах, визначених цим Порядком, призначаються до військових частин відповідно до переліку, затвердженого Генеральним штабом Збройних Сил», суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірної відмови відповідача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що у 2021 році його призвано на строкову військову службу, з 24.02.2022 по 28.07.2022 та з 03.09.2022 по 03.12.2022 позивач брав участь у бойових діях та захищав Батьківщину, 04.12.2022 позивач отримав поранення, з 01.08.2023 позивач був призначений на військову службу під час мобілізації у віці 21 рік. Зауважує, що відповідач не надав докази факту участі у бойових діях позивачем. Звертає увагу, що зміст військового квитка підтверджує факт участь позивача у бойових діях та поранення позивача. Наполягає, що він має право на грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень згідно постанови КМУ №153.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
19.08.2025 року позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт на виплату 1 млн. грн згідно постанови КМУ № 153.
20.09.2025 року військова частина НОМЕР_1 надала лист з відмовою у оформленні одноразової грошової винагороди 1 млн гривень, оскільки позивач не підпадає під дію Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153, оскільки позивач був зарахований на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Вважаючи протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За змістом ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Кабінет Міністрів України 11 лютого 2025 р. прийняв постанову № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі Постанова №153 в редакції станом на час спірних правовідносин) 
У п.1 Кабінет Міністрів України постановив погодитися з пропозицією Міністерства оборони та Міністерства внутрішніх справ стосовно реалізації протягом двох років з дня, що настає за днем набрання чинності цією постановою, експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.
Абзац 2 пункту 4 постанови КМУ №153 установив, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Абзацом 3 пункту 4 постанови КМУ №153 передбачено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
Згідно абзацом 2 пункту 4 постанови КМУ №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
У спірному випадку встановлено, що 01.08.2023 року позивач був призваний на військову службу під час мобілізації, тобто під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX. На той момент позивачу було 21 (двадцять один) рік, тобто позивач не досяг віку 25 років.
Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 – військовому формуванні, утвореному відповідно до законів України.
Позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій на дату набрання чинності Постановою КМУ №153 від 11.02.2025 у військовій частині НОМЕР_1 та у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, що, зокрема, підтверджується отриманим пораненням та нагородами.
В той же час, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів його безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора та докази наявності захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, зокрема не надано довідку про безпосередню участь у бойових діях та відсутня довідка про обставини травми.
Суд апеляційної інстанції вважає можливим погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність у цій справі доказів тривалості (строку) участі позивача в бойових діях, як умови для виплати одноразової грошової винагороди та визначення її розміру.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що суд першої інстанції не звернув увагу на підстави для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди, які не стосувалися відсутності доказів безпосередньої участі позивача у бойових діях.
Так, зі змісту наявного у матеріалах справи листа відповідача вбачається, що позивачу відмовлено у оформленні одноразової грошової винагороди 1 млн. гривень, оскільки позивач не підпадає під дію Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153, оскільки позивач був зарахований на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Відмовивши позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди 1 млн. гривень згідно постанови КМУ №153, відповідач керувався абз. 6 п.4 постанови КМУ №153 та виходив з того, що позивач був саме зарахований на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, а не був прийнятий на військову службу за контрактом під час воєнного стану.
У свою чергу, абз. 6 п.4 постанови КМУ №153 (в редакції постанови КМУ №942 від 30.07.2025) передбачено, що виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу “молодший лейтенант”;
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Тобто, внесеними до постанови КМУ №153 змінами визначено додаткові категорії військовослужбовців, які мають право на виплату винагороди, а не встановлено виключне коло осіб, які мають право на виплату такої винагороди. 
На користь вказаного висновку свідчить сама конструкція абз. 6 п.4 постанови КМУ №153, яка вказує на виплату винагороди «також» військовослужбовцям, тобто військовослужбовцям, які не передбачені абзацами 2, 3, 4 постанови КМУ №153.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність відмови позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди.
Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що відсутність доказів тривалості (строку) участі позивача в бойових діях не дозволяє зробити висновок про право позивача на винагороду саме у розмірі 1 млн. гривень, як про те зазначав позивач, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, враховуючи неправомірність відмови позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди, вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт від 1908.2025 про виплату винагороди з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі № 160/30373/25 – скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Під час воєнного стану особи, які уклали контракт на умовах, визначених цим Порядком, призначаються до військових частин відповідно до переліку, затвердженого Генеральним штабом Збройних Сил».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 19.08.2025 про виплату одноразової грошової винагороди, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 18.05.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя А.В. Суховаров