Справа № 522/24458/25
Провадження № 2/522/746/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання – Навроцької Є.І.,
розглянувши у судовому засіданні  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси 06.11.2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди у розмірі 900 000 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 26.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Одеської обласної прокуратури з заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінальних правопорушень, вчинених посадовими особами ПрАТ «Одессільмаш» у зв`язку із невиконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003 та рішень Європейського Суду, яку направлено до Одеської місцевої прокуратури № 4.
Позивач вказує, що ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2020 року, 17.06.2020 року, 06.07.2020 року, 27.01.2021 року, 23.02.2021 року, 11.05.2021 року та 16.07.2021 року уповноважених прокурорів неодноразово зобов`язувалось внести відомості до ЄРДР, розглянути клопотання позивача, змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення та виконати вимоги попередніх судових рішень. Проте зазначені ухвали упродовж тривалого часу належним чином не виконувались, що стало підставою для повторного звернення позивача до суду зі скаргами на бездіяльність органів прокуратури.
Позивач вказує, що кримінальне провадження фактично не розслідувалось упродовж понад п`яти років, незважаючи на існування судових рішень, якими підтверджувалась необхідність проведення відповідних процесуальних дій та забезпечення ефективного розслідування. На його переконання, тривале невиконання судових рішень та неналежне здійснення процесуального керівництва порушили його права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
У позові зазначено, що внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб прокуратури позивачу завдано моральної шкоди, яка полягала у тривалих душевних стражданнях, почутті безпорадності, пригніченості, втраті душевного спокою, погіршенні емоційного стану, необхідності витрачати значний час та зусилля на захист своїх прав, а також у порушенні звичного способу життя.
Матеріали позову суддя отримала 10.11.2025 року.
Ухвалою суду від 12.11.2025 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.12.2025 року.
Представник Одеської обласної прокуратури 15.12.2025 року через підсистему «Електронний суд» надав відзив, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб державного органу, відмовити у повному обсязі. 
В обґрунтування своєї позиції представник відповідача посилався на те, що  сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, розглянути клопотання про зміну правової кваліфікації кримінального провадження тощо, не обумовлює наслідки цивільно правового характеру і не може бути доказом того, що діями та бездіяльністю відповідача заподіяно позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Сторона відповідача вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтовано. 
Оскільки у приміщенні Приморського районного суду м.Одеси була відсутня електроенергія, розгляд справи призначений на 16.12.2025 року відкладено на 26.01.2026 року.
Позивач 30.12.2025 року надав суду заперечення на відзив, згідно якого позивач наполягав на задоволенні позову, посилаючись на бездіяльність відповідача у кримінальному провадженні. Аргумент відзиву, що прийняте судом рішення про відновлення порушеного права учасника кримінального провадження вказує на реалізацію ним своїх прав та є достатньою і справедливою сатисфакцією, позивач вважає безпідставним. За фактом не визначеної правової кваліфікації та не проведення розслідування щодо невиконання рішень Європейського суду з прав людини у справах «Роженко та інші проти України» та “Бурмич та інші проти України” у кримінальному провадженні, процесуальним керівником - прокурором в постанові від 2.8.21 р. зазначено про не виявлення ним обставин умисного невиконання цих рішень Європейського суду, що обмежує реалізацію права на справедливу сатисфакцію. Оскільки, реалізація права оскарження бездіяльності у кримінальному провадженні і реалізація права особи на відшкодування шкоди спричиненої бездіяльністю у цивільному провадженні не є тотожними, за таких підстав не визнання державою в особі Одеської обласної прокуратури позову вважає необґрунтованим. Результатом бездіяльності посадових осіб прокуратури, повноваження яких полягає у нагляді за дотриманням законності під час досудового розслідування кримінального провадження, - не дотримання посадовими особами прокуратури п.1 ст. 6 Конвенції та ст. 16 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, на думку позивача, є підставою відповідальності встановленої законом.
Оскільки у приміщенні Приморського районного суду м.Одеси була відсутня електроенергія, розгляд справи призначений на 26.01.2026 року відкладено на 19.02.2026 року.
У підготовчому засіданні 19.02.2026 року був присутній позивач, позов підтримав в повному обсязі, вважав за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Проти клопотання представника відповідача про відкладення заперечував, зазначивши, що це є зловживанням.
Представник Одеської обласної прокуратури Ставська І.С. позов не визнала, просила розгляд справи відкласти та надати час на ознайомлення із запереченнями позивача.
Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача, розгляд справи відкладено на 09.03.2026 року та надано час на ознайомлення з відповіддю на відзив.
27.02.2026 року представник Одеської обласної прокуратури через підсистему Електронний суд надав відповідь на заперечення на відзив, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб державного органу, відмовити у повному обсязі. Сторона відповідача стверджувала, що посилання позивача на порушення положень статей 3, 19, 21, 56, 64 Конституції України є загальними та декларативними і не можуть розцінюватися як належне обґрунтування цивільно-правової відповідальності Держави. Наявність у Конституції України гарантії права на відшкодування шкоди не означає безумовного обов`язку Держави компенсувати будь-які суб`єктивні переживання особи, якщо не доведено незаконність дій чи бездіяльності органу державної влади та їх причинний зв`язок із заподіяною шкодою. На думку сторони відповідача, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на ухвали слідчих суддів, якими зобов`язувалося внести відомості до ЄРДР та вчинити певні процесуальні дії. Проте сам по собі факт постановлення таких ухвал не є встановленням незаконності дій чи бездіяльності прокурора у розумінні цивільного законодавства та не породжує автоматичних цивільно-правових наслідків. Наполягали на тому, що судовий контроль у порядку ст. 303–307 КПК України є процесуальним механізмом забезпечення прав учасників кримінального провадження та усунення можливих недоліків у процесуальній діяльності слідчого чи прокурора. Він не є підтвердженням протиправності їх дій у значенні статей 1167, 1173, 1174 ЦК України. Твердження позивача про те, що тривале оскарження бездіяльності прокурора спричинило йому моральні та фізичні страждання, не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Позивач не надав суду жодного підтверджуючого та належного документа, який би свідчив про наявність у нього фізичних чи психоемоційних страждань, а також про їх інтенсивність та тривалість. Сама по собі участь особи у процесі оскарження процесуальних рішень або бездіяльності органів досудового розслідування не може визнаватися автоматичною підставою для компенсації моральної шкоди, оскільки це є реалізацією процесуального права, передбаченого КПК України. Оцінка моральної шкоди у сумі 900 000 грн є довільною, суб`єктивною та такою, що не ґрунтується на будь-яких об`єктивних критеріях, що суперечить вимогам статей 23, 1167 ЦК України та усталеній судовій практиці. 
Сторона відповідача посилалась на те, що твердження позивача про «системну бездіяльність» прокуратури спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що органами прокуратури здійснювалися активні процесуальні дії, зокрема: внесено відомості до ЄРДР у кримінальних провадженнях №42020162040000041 та № 42020162040000042; змінено фабули кримінальних проваджень відповідно до ухвал слідчих суддів; визначено підслідність; скасовано незаконну постанову про закриття кримінального провадження; надавалися письмові вказівки слідчим та доручення оперативним підрозділам; розглянуто клопотання позивача про зміну правової кваліфікації; прийнято мотивовану постанову прокурора від 02.08.2021 про відмову у зміні правової кваліфікації тощо. Таким чином, твердження позивача про повну відсутність процесуального реагування з боку прокуратури, на думку відповідача, не відповідають фактичним обставинам справи та є необґрунтованими. 
За викладено, сторона відповідача просила відмовити у задоволенні даного позову.
У підготовчому засіданні 09.03.2026 року був присутній позивач, позов підтримав в повному обсязі, просив прийняти заперечення на відзив. Не заперечував проти закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті, зазначивши, що всі докази надані.
Представник Одеської обласної прокуратури Балабан В.В. позов не визнала, просила прийняти відзив та відповідь на заперечення на відзив. Не заперечувала проти закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті,
Протокольною ухвалою суду прийнято відзив, заперечення на відзив та відповідь на заперечення на відзив.
Жодних, не розглянутих клопотань, від сторін суду не заявлено.
Ухвалою суду від 09.03.2026 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 07 травня 2026 року.
У судовому засіданні 07.05.2026 року позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Обидві сторони посилалась на позиції, викладені у поданих ними процесуальних документах.
У судовому засіданні 08.05.2026 року були присутні позивач та сторона відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.
Із матеріалів справи судом встановлено наступні обставини.
28 лютого 2003 року Суворовським районним судом м. Одеси було прийнято рішення по справі № 2-1117/03, яким зобов`язано ПрАТ «Одессільмаш» не перешкоджати ОСОБА_1 в приватизації квартири АДРЕСА_1 , видати розпорядження на приватизацію та видати свідоцтво про право власності на вказану квартиру (а.с. 8).
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Роженко та інші проти України" від 11 квітня 2013 року та Додатка 1 визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також статті 13 Конвенції у зв`язку з невиконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства "Одессільмаш" (справа № 2-1117/03).
Заявники (позивач також в заяві від 15.04.2005 року) скаржились на тривале невиконання рішень, ухвалених на їх корсить, та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо цих скарг.
Велика Палата ЄСПЛ 26 червня 2017 року приєднав заяву позивача за № 11254/16 до справи “Бурмич та інші проти України” (№ 46852/13 та ін.), повідомивши, що заява позивача є частиною процедури виконання пілотного рішення по справі Іванов проти України (№ 40450/04, 15 жовтня 2009 року). Це повідомлення становить проголошення рішення за його заявою. Також зазначив, що відшкодування за системну проблему, встановлену в рішенні по справі Іванов, має бути надано позивачу у рамках процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів. Рішення було проголошено 12 жовтня 2017 року (а.с. 9-12).
26.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора одеської області с заявою в порядку ч. 1 ст. 214 КПК України з проханням внести відомості про вчинення кримінальних правопорушень посадовими особами ПрАТ «Одессільмаш» за ознаками ч.1-4 ст.382, ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань з визнанням його потерпілим та доручити проведення досудового розслідування слідчому органу досудового слідства (а.с.5-7)ю
03.04.2020 року до прокуратури Одеської області надійшла заява ОСОБА_1 від 26.03.2020 в порядку ч. 1 ст. 214 КПК України щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення посадовими особами ПрАТ «Одессільмаш» кримінальних правопорушень за ознаками ч.ч.1-4 ст. 382, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України.
Одеською місцевою прокуратурою № 4 отриману з прокуратури Одеської області заяву ОСОБА_1 від 26.03.2020 супровідним листом від 14.04.2020 направлено для розгляду в порядку ст.214 КПК до СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з роз`ясненням заявнику права на оскарження рішення, дії чи бездіяльність дізнавача, слідчого чи прокурора до місцевого суду. 
Про отримання згаданого листа Одеської місцевої прокуратури № 4 свідчить зміст ухвали слідчого судді Суворовського (нині - Пересипського) районного суду міста Одеси від 12.05.2020 (справа № 523/6343/20 провадження № 1-кс/523/1754/20), якою зобов`язано внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 26.03.2020. 
04.06.2020 року Одеською місцевою прокуратурою № 4 на виконання ухвали слідчого судді від 12.05.2020 за заявою ОСОБА_1 від 26.03.2020 до ЄРДР внесено відомості за № 42020162040000041 за ч. 2 ст. 382 (чинна до 01.07.2020) КК України з фабулою: «ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2020 зобов`язано виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 26.03.2020 по факту невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси, яким зобов`язано ВАТ «Одеський завод сільськогосподарського машинобудування» не чинити перешкод ОСОБА_1 в приватизації квартири АДРЕСА_2 , видати розпорядження на приватизацію та надати свідоцтво про право власності на вказану квартиру». (а.с.16).
Того ж дня, 04.06.2020 підслідність кримінального провадження № 42020162040000041 визначено за слідчим підрозділом Хаджибеївського відділення поліції Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. 
Не погоджуючись зі змістом внесених до ЄРДР відомостей, ОСОБА_1 12.06.2020 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність керівника Одеської місцевої прокуратури № 4, пов`язану з невнесенням належних відомостей до ЄРДР за заявою від 26.03.2020 про притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб ПрАТ «Одессільмаш» за умисне невиконання судових рішень Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013 у справі «Роженко та інші проти України», від 26.06.2017 у справі «Бурмач та інші проти України», рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003, а також зловживання цими ж особами своїм службовим становищем, що спричинило заявнику тяжкі наслідки. 
Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2020 (справа 523/8760/20 провадження № 1-кс/523/2425/20) скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 внести в порядку ч. 1 ст. 214 КПК України до ЄРДР викладені у заяві ОСОБА_1 від 26.03.2020 відомості про притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб ПрАТ «Одессільмаш» за умисне невиконання судових рішень Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013 у справі «Роженко та інші проти України», від 26.06.2017 у справі «Бурмач та інші проти України», рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003, а також зловживання цими ж особами своїм службовим становищем, що спричинило заявнику тяжкі наслідки. Суд також зобов`язав надати заявнику витяг із ЄРДР із зазначенням у ньому вичерпних даних, передбачених ч. 5 ст. 214 КПК України. 
На виконання ухвали слідчого судді від 17.06.2020 Одеською місцевою прокуратурою № 4 за заявою ОСОБА_1 від 26.03.2020 року до ЄРДР 12.06.2020 внесено відомості за № 42020162040000042 за ч. 1 ст. 382 КК України (чинна до 01.07.2020 року) з наступною фабулою: «На адресу Одеської місцевої прокуратури № 4 надійшла ухвала Суворовського районного суду м. Одеси щодо внесення відомостей до ЄРДР згідно заяви ОСОБА_1 за фактом невиконання посадовими особами ПрАТ «Одессільмаш». (а.с.17).
Підслідність кримінального провадження № 42020162040000042 визначено 04.08.2020 також за слідчим підрозділом Хаджибеївського відділення поліції Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.
ОСОБА_1 01.07.2020 знову звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність керівника Одеської місцевої прокуратури № 4, пов`язану з невнесенням належних відомостей до ЄРДР у кримінальному провадженні № 42020162040000041 від 04.06.2020 за заявою від 26.03.2020 про притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб ПрАТ «Одессільмаш» за умисне невиконання судових рішень Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013 у справі «Роженко та інші проти України», від 26.06.2017 у справі «Бурмач та інші проти України», рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003, а також зловживання цими ж особами своїм службовим становищем, що спричинило заявнику тяжкі наслідки. 
Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 (справа 523/9863/20 провадження № 1-кс/523/2748/20) скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 виконати вимоги резолютивної частини ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2020 (справа 523/8760/20 провадження № 1-кс/523/2425/20). 
На виконання ухвали слідчого судді від 06.07.2020 фабулу у кримінальному провадженні № 42020162040000041 змінено та 14.07.2020 викладено у наступній редакції: «ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2020 зобов`язано виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 26.03.2020 по факту невиконання службовими особами ПрАТ «Одессільмаш» рішень Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013 у справі «Роженко та інші проти України», від 26.06.2017 у справі «Бурмач та інші проти України», рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003 року.
Надалі, 04.08.2020 внесено зміни в графу «заявник»: замість «інше джерело» зазначено фізична особа та вказано заявником ОСОБА_1 . У кримінальному провадженні № 42020162040000042 зміни у фабулу внесено 06.08.2020 та викладено її у наступній редакції: «На адресу Одеської місцевої прокуратури № 4 надійшла ухвала Суворовського районного суду м. Одеси щодо внесення відомостей до ЄРДР згідно заяви ОСОБА_1 по факту невиконання службовими особами ПрАТ «Одессільмаш» рішень Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013 у справі «Роженко та інші проти України», від 26.06.2017 у справі «Бурмач та інші проти України», рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003». Також на виконання ухвали слідчого судді від 17.06.2020 Одеською місцевою прокуратурою № 4 заявнику надіслано витяги з ЄРДР. 
Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 зобов`язано процесуального керівника розглянути клопотання ОСОБА_1 про зміну правової кваліфікації вказаного кримінального провадження на ч. ч. 1, 2, 4 ст. 382, ч. 2 ст. 364 КК України, а також про здійснення неконкретизованих процесуальних дій, пов`язаних із належним досудовим розслідуванням зазначеного кримінального провадження. 
Аналогічні обов`язки покладено на прокурора ухвалами слідчих суддів Суворовського районного суду м. Одеси від 23.02.2021 (розглянуто без участі прокурора), 11.05.2021 (розглянуто без участі прокурора) та 16.07.2021. 
Постановою прокурора Суворовської окружної прокуратури міста Одеси від 02.08.2021 в задоволенні клопотання ОСОБА_3 щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення відмовлено.
Інших дій з приводу процесуального керівництва прокурора не встановлено.
Вирішуючи спір, суд виходить із наступного.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а також у зв`язку з порушенням її нормальних життєвих зв`язків та необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно зі статтями 1167, 1174, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або його посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини таких органів чи посадових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначила, що для покладення на державу обов`язку з відшкодування шкоди необхідним є встановлення неправомірності дій чи бездіяльності органу державної влади, наявності шкоди та причинного зв`язку між такою поведінкою і завданою шкодою. При цьому саме по собі існування процесуального механізму оскарження дій чи бездіяльності органу досудового розслідування не виключає можливості подальшого захисту права особи шляхом заявлення вимоги про відшкодування шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 641/8857/17 та від 01 вересня 2021 року у справі № 686/27885/19, у яких суд звернув увагу, що тривале невиконання процесуальних обов`язків органами досудового розслідування та прокуратури, підтверджене судовими рішеннями, може бути підставою для компенсації моральної шкоди.
Судом встановлено, що у межах кримінального провадження, ініційованого за заявою позивача щодо невиконання судових рішень та рішень Європейського суду з прав людини, слідчими суддями неодноразово постановлялись ухвали, якими уповноважених прокурорів зобов`язувалось внести відомості до ЄРДР, розглянути клопотання позивача, виконати вимоги попередніх судових рішень та вчинити інші процесуальні дії.
Матеріалами справи підтверджується, що окремі ухвали слідчих суддів тривалий час належним чином не виконувались, а позивач був змушений систематично звертатися до суду зі скаргами на бездіяльність органів прокуратури. Незважаючи на наявність судових рішень, ефективного та своєчасного розслідування упродовж тривалого часу забезпечено не було.
Суд враховує доводи відповідача про те, що сам по собі факт постановлення ухвал слідчих суддів у порядку ст. 303–307 КПК України не є автоматичною підставою для відшкодування моральної шкоди.
Разом із тим у цій справі значення має не лише факт постановлення окремих ухвал, а системний характер невиконання або несвоєчасного виконання обов`язкових судових рішень, тривалість бездіяльності та необхідність неодноразового звернення позивача за судовим захистом.
Суд окремо враховує, що відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства саме прокурор є посадовою особою, на яку покладено обов`язок здійснення нагляду за додержанням законів під час досудового розслідування та забезпечення ефективності кримінального провадження.
Так, згідно з частиною 2 статті 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, уповноважений доручати проведення слідчих та процесуальних дій, надавати обов`язкові письмові вказівки слідчому, скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих, ініціювати проведення необхідних процесуальних дій та забезпечувати законність досудового розслідування. 
Із системного аналізу положень статей 2, 9, 36 КПК України суд дійшов висновку, що прокурор не є пасивним учасником кримінального провадження, а наділений законом обов`язком забезпечувати ефективність, повноту, своєчасність та законність досудового розслідування, а також реагувати на випадки невиконання процесуальних обов`язків слідчим або органом досудового розслідування.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що процесуальне керівництво прокурора передбачає не формальне погодження процесуальних рішень, а активний нагляд за ефективністю досудового розслідування та забезпечення виконання вимог кримінального процесуального закону.
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 686/27885/19 зазначено, що прокурор як процесуальний керівник несе відповідальність за організацію належного досудового розслідування, а тривале невиконання процесуальних обов`язків та судових рішень свідчить про неналежне здійснення функції процесуального керівництва.
Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 641/8857/17 зазначив, що повторюваність судових рішень, якими орган досудового розслідування або прокуратури зобов`язується усунути допущені порушення, може свідчити про неналежне виконання державним органом своїх процесуальних обов`язків та бути доказом протиправної бездіяльності у розумінні ст. 1173, 1174 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 686/27885/19, у якій суд дійшов висновку, що тривале невиконання процесуальних обов`язків, яке зумовлює необхідність неодноразового звернення особи зі скаргами до суду, є втручанням у право особи на ефективний засіб юридичного захисту та може бути підставою для компенсації моральної шкоди.

Суд також враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, викладені у Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту.
За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження
(стаття 1). Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Kudla v. Poland наголосив, що держава зобов`язана забезпечити особі ефективний механізм захисту від надмірної тривалості провадження та бездіяльності державних органів.
У рішенні Hornsby v. Greece ЄСПЛ зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якщо правова система держави допускала б невиконання остаточних судових рішень. Виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд.
Разом із тим матеріали справи свідчать, що відповідні судові рішення тривалий час належним чином не виконувались, а позивач був змушений систематично звертатися до суду зі скаргами на бездіяльність органів прокуратури.
Посилання відповідача на те, що прокурорами здійснювались окремі процесуальні дії, не спростовують факту тривалої неефективності досудового розслідування та неналежного виконання функції процесуального керівництва. При цьому суд також враховує що такі процесуальні дії прокурором вчинялись лише в 2021 року.
Відповідно в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2013 року у справі "Роженко та інші проти України" обов`язок держави стосовно застосування додаткових заходів індивідуального характеру виникає лише щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року.
Проте сплинуло майже шість років з моменту звернення до Одеської обласної прокуратури Базелюка А.О. с заявою від 26.03.2020 по факту невиконання рішення суду від 28.02.2003 року.
Суд виходить із того, що саме на прокурора покладається обов`язок забезпечити реальне виконання завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України, зокрема забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, а також належного виконання судових рішень, постановлених у межах судового контролю за досудовим розслідуванням.
Невиконання або тривале неналежне виконання таких обов`язків свідчить про протиправну бездіяльність органу державної влади у розумінні статей 23, 1174, 1176 ЦК України та є підставою для покладення на державу обов`язку з відшкодування моральної шкоди.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що сам факт участі особи у процедурі оскарження процесуальних рішень не може свідчити про заподіяння моральної шкоди.
Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 569/14737/15-ц звернув увагу, що моральна шкода не завжди підтверджується виключно медичними документами, оскільки сам характер та тривалість порушення права, необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення порушених прав, тривале перебування особи у стані правової невизначеності можуть свідчити про наявність моральних страждань.
Суд вважає доведеним, що внаслідок тривалої бездіяльності органів прокуратури позивач зазнав душевних страждань, почуття безпорадності, емоційної напруги, втрати душевного спокою, був змушений витрачати значний час та зусилля на систематичне оскарження бездіяльності органу державної влади та захист своїх прав.

Водночас суд не знаходить підстав для стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі 900 000 грн., оскільки такий розмір є неспівмірним характеру встановлених порушень, та не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд також враховує підходи Європейського суду з прав людини щодо визначення справедливої сатисфакції у справах, пов`язаних із тривалим невиконанням судових рішень, неефективністю діяльності державних органів та надмірною тривалістю провадження.
Практика ЄСПЛ свідчить, що у таких категоріях справ заявникам присуджується компенсація у межах від кількох тисяч євро залежно від тривалості порушення, поведінки державних органів та інтенсивності негативних наслідків для особи.
Суд враховує, що встановлене у цій справі порушення мало тривалий та системний характер, а позивач понад п`ять років був змушений неодноразово звертатися до суду з метою спонукання органів прокуратури до виконання їх процесуальних обов`язків, яке так і не виконано на час розгляду справи.
З огляду на критерії справедливої сатисфакції, сформовані у практиці ЄСПЛ, суд вважає, що визначений розмір компенсації моральної шкоди у сумі 240 000 грн. є співмірним характеру порушення, не призводить до безпідставного збагачення позивача, відповідає засадам розумності та є справедливим способом компенсації завданих позивачу моральних страждань.
Керуючись ст.ст. 56, 129-1 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 170, 1174, 1176 ЦК України, ст. 21 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 10, 12, 13, 19, 43, 44, 76-81, 89, 223, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) компенсацію моральної шкоди у розмірі 240 000 (двісті сорок тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 13.05.2026 року.

Суддя:           Домусчі Л.В.