УХВАЛА

16 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 440/8411/25
адміністративне провадження № К/990/24207/26 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - Дроменко Людмилою Василівною, на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року у справі № 440/8411/25, за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, від 19 травня 2025 року № 85-о/ дск «Про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та зарахування його в розпорядження директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві»;
- поновити підполковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з 20 травня 2025 року або, у разі відсутності такої посади на день ухвалення судового рішення, - на посаді, що є рівнозначною посаді начальника Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, нарахувати та виплатити підполковнику Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 різницю у грошовому забезпеченні за посадою начальника відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, і грошовому забезпеченні, виплаченому за час перебування у розпорядженні директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, за період з 20 травня 2025 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на посаді;
- визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, щодо відмови у переведенні підполковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 без обов`язкового проведення конкурсу на посаду старшого оперуповноваженого відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, згідно з рапортом від 16 травня 2025 року;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, розглянути рапорт підполковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 від 16 травня 2025 року про переведення на посаду старшого оперуповноваженого відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, без обов`язкового проведення конкурсу.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року, у задоволенні позову відмовлено.
27 травня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - Дроменко Людмилою Василівною, на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року у справі № 440/8411/25.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішення не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 січня 2023 року у справі №640/8027/19, від 29 січня 2020 року у справі №761/41149/16-ц, від 09 грудня 2021 року у справі №646/2661/20, від 23 травня 2024 року, від 14 вересня 2023 року у справі №306/472/21, від 28 вересня 2023 року у справі №487/7770/21, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, без зазначення норм права, щодо яких такий висновок сформовано.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Водночас скаржником указаних вимог не дотримано, оскільки не систематизовано, який висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування конкретної норми права суперечить позиції Верховного Суду щодо застосування цієї норми, а також не обґрунтовано, що ця правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також у касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах з таких питань:
- чи можливо зарахувати у розпорядження особу рядового чи начальницького складу Державного бюро розслідувань раніше закінчення двомісячного строку попередження про таке звільнення у разі проведення організаційно-шатних заходів;
- чи є правомірним комплектування (оголошення конкурсу) на вакантні посади, які запропоновані особі, що може бути звільнена зі служби/посади у зв`язку із організаційно-штатними змінами, в порядку переміщення, до закінчення строку попередження (двох місяців).
Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Водночас скаржником у касаційній скарзі не зазначено конкретної норми права, застосування якої потребує висновку Верховного Суду та, відповідно, не наведено обґрунтування в чому полягає необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування такої норми (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо).
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається також на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктами 3, 4 частини другої статті 353 КАС України.
Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України, виходячи з такого.
Так, якщо скаржник уважає, що судами порушено норми процесуального права (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України), зокрема, необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі скаржник має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права. Однак скаржником належним чином не доведено, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника позивача.
Щодо встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів, то надання судом неправильної оцінки, на думку скаржника, наявному у матеріалах справах доказу, не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.
Недопустимим доказом, в розумінні статті 74 КАС України, є доказ, одержаний з порушенням закону, або доказ, яким не може бути підтверджена певна обставина.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного 
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявником не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - Дроменко Людмилою Василівною, на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року у справі № 440/8411/25 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є статочною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська