КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 червня 2026 року № 320/7161/26
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Марич Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Деснянського ВДВС у м. Києві Київського міжрегіонального управління юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Деснянського ВДВС у м. Києві Київського міжрегіонального управління юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови від 29.12.2025р. (ВП № 72283290) про накладення штрафу та стягнення виконавчого збору.
Ухвалою суду від 04.03.2026 року провадження у справі відкрите, вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та із врахуванням особливостей, передбачених статтею 287 КАС України.
Вищеозначена ухвала отримана сторонами справи з використанням підсистеми “Електронний Суд” 06.03.2026 року, що підтверджується відповідними довідками, зґенерованими системою електронного документообігу суду.
Правом на подання відзиву, пояснень або матеріалів, важливих, на думку сторони, для розгляду справи по суті, відповідач не скористався, з огляду на що, керуючись частиною 6 статті 162 КАС України, судом вирішено здійснювати розгляд справи на підставі наявних матеріалів, що складають адміністративний позов із додатками, зареєстрований канцелярією суду 17.02.2026 року за вхідним номером 7406 та заяви позивача про долучення матеріалів виконавчого провадження, зареєстрованої канцелярією суду 23.03.2026 року з використанням підсистеми “Електронний Суд”. Матеріали справи, відповідно до викладеного у резолютивній частині ухвали про відкриття провадження у справі, формуються в електронній формі.
У зв`язку із потворними неявками у судові засідання сторони відповідача та враховуючи заяву позивача про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження, зареєстровану відповідальною працівницею апарату призначеного складу суду 08.04.2026 року за вхідним номером 14378, судом вирішено перейти до розгляду справи без виклику сторін.
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/12228/22 вирішено здійснювати стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 у розмірі 3 500,00 грн. щомісячно до закінчення навчання, але не більше, як до досягнення стягувачкою двадцятитрирічного віку, починаючи з 02.05.2022 року.
Для забезпечення виконання такого рішення Деснянським районним судом 23.06.2023 року видано виконавчий лист, на підставі якого Деснянським відділом ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 19.07.2023 року відкрите виконавче провадження №72283290.
14.11.2023 року позивачем до матеріалів виконавчого провадження долучено пояснення, зареєстровані за вхідним номером 28520, у яких позивач заявляє, що не відмовляється від виконання рішення суду.
Вищеозначені пояснення та факт неоскарження позивачем постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження у встановленому законом порядку підтверджує факт ознайомлення позивача із перебуванням на виконанні рішення суду про стягнення аліментів та відсутність у нього заперечень на рішення суду, що стало підставою виконавчого провадження, або дій державного виконавця до винесення оскаржуваної постанови.
29.12.2025 року відповідачем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 14 056,90 грн. та про накладення на позивача штрафу у розмірі 30% від суми наявної заборгованості, що становить 42 170,70 грн..
29.01.2026 року позивачем до Київського окружного адміністративного суду подано позовну заяву, що розглядається, щодо оскарження вищеозначених постанов державного виконавця від 29.12.2025 року.
Позиція позивача обґрунтовується безпідставністю, на думку сторони, провдовження виконавчого провадження через відсутність у матеріалах виконавчого провадження доказів навчання стягувачки, легалізованих для використання державними органами на території України, що спричинило неправильний розрахунок заборгованості позивача та подальше перевищення, на думку сторони позивача, розміру накладених на нього штрафних санкцій.
Крім того, суд зазначає, що питання навчання стягувачки у виконавчому провадженні, доньки позивача, розглядалось Деснянським районним судом міста Києва у межах провадження у справі №754/12228/22, крім того, у рішенні про стягнення аліментів також встановлено розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів у розмірі 74 766,45 грн..
Також до матеріалів виконавчого провадження на момент розгляду справи по суті долучено переклад довідки про те, що ОСОБА_3 , стягувачка, навчається у 10 класі міської професійної школи для спеціалістів медичних і ветеринарних кабінетів і фармацевтичних торгових службовців станом на 14.01.2026 року, завірений апостилем.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та виконавчого провадження, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі — Закон № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі — рішення) — сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 зазначеного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1, 16, 22 частини 3 статті 18 Закону №1404-VІІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:
здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;
накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;
здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина 4 статті 18 Закону №1404-VІІ).
На підставі пункту 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною 5 статті 26 Закону №1404-VІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір — це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Згідно з частиною 4 статті 27 Закону №1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному частиною другою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.
Згідно з пунктом 1 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі Інструкція №512/5), ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів) (далі — рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону №1404-VIII (пункт 1 розділу ІІІ Інструкції №512/5).
На підставі пункту 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону №1404-VIII .
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.
За виконавчим документом про стягнення аліментів у разі, якщо розмір заборгованості боржника перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, державний виконавець зобов`язаний нарахувати виконавчий збір із суми заборгованості зі сплати аліментів.
Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.
Виконавчий збір нараховується із суми заборгованості, визначеної у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
Надалі у разі прострочення боржником щомісячного аліментного платежу нарахування виконавчого збору здійснюється державним виконавцем щомісяця.
Не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
Виконання постанови про стягнення виконавчого збору здійснюється за рахунок стягнутих з боржника коштів за умови відсутності заборгованості зі сплати аліментів.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.
Таким чином, під час примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, державний виконавець зобов`язаний нарахувати суму виконавчого збору із суми заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, проте постанова про стягнення виконавчого збору виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.
До матеріалів виконавчого провадження долучено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.12.2025 року, з якого вбачається, що сукупний розмір заборгованості становить 140 569,00 грн., що перевищує розмір стягнень за період дванадцяти місяців.
За змістом статті 199 СК України, якщо повнолітні донька, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх доньку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. 
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Частинами першою — третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що суд власним рішенням встановлює стягнення аліментів від дня пред`явлення позову. 
Що ж до моменту і умов припинення нарахування, або ж звільнення батьків від обов`язку утримання повнолітньої дитини, оскільки частина друга статті 199 та глава 16 Сімейного кодексу України (далі — СК України) не встановлює конкретного механізму припинення нарахування аліментів, суд вважає за необхідне визначити, 
Сімейний Кодекс України передбачає всього три механізми припинення сплати аліментів, призначених рішенням суду:
- виходячи із визначення, означеного статтею 180 Сімейного кодексу України, після досягнення дитиною повноліття, або двадцятитрирічного віку відповідно до частини 1 статті 199 СК України, стягнення аліментів припиняється автоматично, оскільки такий факт є невідворотним і темпорально визначеним. У такому випадку для продовження аліментних відносин стягувач має звернутись до суду. Внаслідок досягнення ОСОБА_2 18-річного віку, сплата позивачем аліментів була припинена і для продовження утримання позивачем дитини, стягувачкою до Деснянського районного суду міста Києва було подано позовну заяву, що розглядалась в межах цивільної справи №754/12228/22;
- другий механізм припинення права на аліменти на дитину полягає в укладенні між батьками дитини відповідного договору з дозволу органу опіки і піклування, що передбачений статтею 190 СК України і пов`язаний із передачею дитині права власності на нерухоме майно, про що не зазначалось у позовній заяві чи матеріалах виконавчого провадження;
- інші ж випадки, що обумовлюють звільнення особи від сплати аліментів, зокрема майновий стан стягувача (стаття 188 СК України) або платника (стаття 197 СК України), нецільове використання коштів, отриманих в якості аліментів (частина 2 статті 186 СК України), тощо вимагають вмотивованого рішення суду, яким платник звільняється від стягнення аліментів або нарахування заборгованості.
Таким чином припинення, або звільнення від обов`язку сплати аліментів, призначених рішенням суду Сімейний Кодекс України пов`язує виключно із настанням безальтернативних і безспірних обставин, укладенням договору із врахуванням інтересів отримувача аліментних виплат, або відповідним рішенням суду. Оскільки позивачем не надано доказів наявності вищеозначених обставин для звільнення від сплати аліментів, суд вважає нараховування відповідачем відповідної заборгованості за період з травня 2022 року — по грудень 2025 року правомірною.
Враховуючи вищеозначене, суд робить висновок про відсутність ознак протиправності оскаржуваного рішення відповідача.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 9, 14, 19, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 241-246, 250, 255, 287, 387 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Деснянського ВДВС у м. Києві Київського міжрегіонального управління юстиції України (вул. Оноре де Бальзака, буд. 64, м. Київ, 02232, ЄДРПОУ: 34972294) про визнання протиправною та скасування постанови — відмовити.
2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Марич Є.В.