Ухвала

09 червня 2026 року
м. Київ

справа № 527/2721/24
провадження № 61-7668ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Глобинська міська рада Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення земельного сервітуту, 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Глобинська міська рада Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення земельного сервітуту, у якому просила суд встановити земельний сервітут на земельній ділянці кадастровий номер 5320610100:50:001:0783, розташованій в АДРЕСА_1 для проїзду автотранспортом та проходу із гаража літ. «№ В» та із домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , згідно з варіантом встановлення земельного сервітуту наведеним в дослідницькій частині та відображеним в додатку № 1 до висновку експерта №12-24 ОСОБА_5 за результатами проведення земельно-технічного дослідження земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 від 20 березня 2024 року та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 05 травня 2026 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:
позивач не довела безальтернативності захисту свого права, як власника земельної ділянки, іншим способом, ніж встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів неможливості нормального користування земельною ділянкою без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як не довела й найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника сусідньої земельної ділянки, проти якого заперечувала сторона відповідача;
надання позивачу права необмеженого проїзду та проходу по такій земельній ділянці до володіння позивача є надміру обтяжливим втручанням у мирне володіння майном для відповідача. Оскільки земельна ділянка відповідача є фактично прибудинковою територією (подвір`ям), то суди вважали, що надання позивачам права необмеженого проїзду та проходу по такій земельній ділянці до володіння позивача буде надміру обтяжливим втручанням у мирне володіння майном для відповідача.

03 червня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 травня 2026 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і задовольнити позов.

У касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на незаконність судових рішень.

Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не викладено та не обґрунтовано.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення.  ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому  ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 травня 2026 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат