ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 160/1167/24
адміністративне провадження № К/990/51408/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А., Судді: Юрченко В.П., Хохуляк В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 (Суддя: Сліпець Н.Є.),
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 (Судді: Дурасова Ю.В., Лукманова О.М., Олефіренко Н.А.), 
у справі №160/1167/24 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алло»
до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - 

ВСТАНОВИВ:
11.01.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Алло» (далі - позивач, ТОВ «Алло») звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - відповідач, Східне МГУ ДПС ) в якому (з урахуванням уточнень, заяви про зміну предмета та підстав позову, а також залишення без розгляду частини позовних вимог ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 (в частині оскарження наказів про проведення перевірки), просило суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.12.2023 №1129/32-00-07-08-20, яким за порушення позивачем вимог п.1, 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування, та послуг» на підставі вимог пп. 54.3.3 п. 54.3 статті 54 та п. 1 ст. 17 Закону України № 265/95-ВР застосовані штрафні санкції в розмірі 41 810 597,65 грн;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» в рахунок відшкодування судових витрат витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на неправомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки наказ від 29.11.2023 року № 5990-п про проведення фактичної перевірки не містить чіткого визначення правової (юридичної) та фактичної підстави проведення перевірки, яка є передумовою для її проведення. Крім того, переходячи до суті зафіксованих контролюючим органом порушень, позивачем зазначено, що під час фактичної перевірки посадовими особами Головного управління ДПС у м. Києві була зроблена контрольна закупка товару «Годинник Amazfit T-Rex 2 Astro Black & Gold (S/N) IMEI 21704239232954» та в межах акції отриманий промокод доступу до бібліотеки АЛЛО і споживачу було надано знижку на придбаний товар в розмірі вартості вказаного промокоду доступу до бібліотеки АЛЛО. Під час проведення фактичної перевірки на запити контролюючого органу позивачем були надані усі пояснення та первинні документи, а повна вартість покупки товару (годинник Amazfit T-Rex 2 Astro Black & Gold (S/N) IMEI 21704239232954) згідно з фіскальним чеком від 30.11.2023 року №1628164122 склала 8 999 грн і чек містить посилання на детальні умови акції доступу до бібліотеки АЛЛО, а також містить усі обов`язкові реквізити і проведений на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстрований програмний реєстратор розрахункових операцій з урахуванням вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування, та послуг», що в сукупності доводить неправомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення і стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду (т. 1 а.с. 1-15, т. 3 а.с. 29-50, т. 6 а.с. 111-114).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 27.12.2023 №1129/32-00-07-08-20; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» в рахунок відшкодування судових витрат витрати зі сплати судового збору 30 280 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн (т. 7 а.с. 26-34). 
Мотивуючи вказане рішення, суд першої інстанції проаналізувавши вимоги пп.80.2.2 п. 80.2 статті 80 ПК України дійшов висновку, що наказ про проведення фактичної перевірки позивача від 29.11.2023 року №5990-п, не містить жодних посилань на отримання податковим органом будь-якої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування чи інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи; за висновками суду, контролюючий орган обмежився посиланнями на норми чинного законодавства, в тому числі Податкового кодексу України, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків, проте жодним чином не обґрунтував, що саме зумовило необхідність проведення перевірки позивача, наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення, а також не вказав мету перевірки, що має визначатися з підстав проведення перевірки.
При цьому судом першої інстанції відхилені доводи представника відповідача щодо наявності доповідної записки, яка є додатком до наказу про призначення фактичної перевірки та вчинена контролюючим органом на виконання обов`язку щодо повідомлення платника податків про порушення законодавства, оскільки ця доповідна записка, копія якої наявна в матеріалах справи за висновком суду першої інстанції не містить жодної інформації, яка свідчить про можливі порушення ТОВ «АЛЛО» законодавства, а її зміст зводиться виключно до перерахування вимог податкового законодавства щодо необхідності призначення перевірки.
Враховуючи викладене, та керуючись правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 11.07.2022 у справі № 120/5728/20-а, від 08.09.2020 у справі №640/21536/19, від 17.12.2020 у справі №520/12028/18, від 11.06.2019 у справі №1440/2045/18, від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18, від 04.02.2019 у справі № 807/242/14, від 19.11.2019 у справі № 160/8859/18 та від 30.06.2019 у справі № 825/1747/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 816/228/17 суд першої інстанції дійшов висновку, що допущені контролюючим органом порушення вимог закону щодо призначення та проведення фактичної перевірки позивача призводять до відсутності її правових наслідків, що свідчить про відсутність підстав для надання оцінки суті зафіксованих актом перевірки порушень, з огляду на вищевстановлені процедурні порушення.
До того ж, переходячи до питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, дійшов висновку про співмірність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн, враховуючи фактичний обсяг наданих адвокатом послуг (т. 7 а.с. 26-34).
За результатами апеляційного перегляду, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 залишено без змін. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 500,00 грн.
Мотивуючи рішення, суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 04.02.2019 у справі № 807/242/14, від 19.11.2019 у справі №160/8859/18 та від 30.06.2019 у справі №825/1747/17, від 11.07.2022 у справі № 120/5728/20-а, від 08.09.2020 (справа №640/21536/19), від 17.12.2020 (справа №520/12028/18), від 11.06.2019 (справа №1440/2045/18), від 17.08.2023 у справі №160/15431/21, від 05.07.2023 у справі №460/2663/22, від 21.02.2020 року у справі № 826/17123/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 816/228/17, погодився з висновком суду першої інстанції, що допущені контролюючим органом порушення вимог закону щодо призначення та проведення фактичної перевірки призводять до відсутності її правових наслідків, оскільки матеріали справи не містять (відповідачем не надано) доказів, що підтверджують наявність інформації про можливі порушення ТОВ «Алло» законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи та яка є підставою для проведення фактичної перевірки.
Крім цього, за наслідками апеляційного перегляду в межах доводів апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції надав оцінку суті зафіксованих актом перевірки порушень і дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що споживачі магазину, а також контролюючий орган при здійсненні фактичної перевірки, мали реальний доступ до повної інформації щодо умов акції «Слухайте солов`їною» та «Аудіодайвінг з Алло», в мережі «Алло», що відповідає приписам Закону України «Про захист прав споживачів»; за висновком суду апеляційної інстанції, в п.2.2.12 та п.2.2.13 акту фактичної перевірки вказано, що ТОВ «Алло» проведено розрахункову операцію із застосуванням реєстратора розрахункових операцій та надано розрахунковий документ встановленої форми та змісту. Отже суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час перевірки не встановлено порушень позивачем щодо форми та змісту розрахункового документа і матеріали справи не містять доказів, що фіскальні чеки, що видає ТОВ «Алло» не відповідають вимогам форми та змісту розрахункового документа, встановленого Положенням про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 та не містять усіх обов`язкових реквізитів. 
До того ж, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши первинні документи, а саме: договір про надання правової допомоги №А1 від 10.06.2019, укладений між АБ «Олександра Шевченка» та ТОВ «АЛЛО»; додаткову угоду від 01.06.2024 №27-1 до вказаного договору; акт прийому-передачі №21-1 від 17.06.2024 на суму 20000 грн.; платіжну інструкцію на суму 20000 грн, дійшов висновку, що розмір витрат у суді апеляційної інстанції 20 000 грн є завищеним та необґрунтованим, у зв`язку з чим стягнув за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 500,00 грн. Оцінюючи зміст відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що на час розгляду справи обставини справи, правові підстави позову не змінювалися, відзив на апеляційну скаргу фактично обґрунтований доводами адміністративного позову, а текстова редакція такого відзиву містить виклад фактичних обставин справи, перелік і зміст норм права по суті спору, 
При цьому судом апеляційної інстанції зауважено, що в частині витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 7 000 грн рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд рішення не здійснювався (т. 7 а.с. 137-143).
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 в адміністративній справі № 160/1167/24.
Підставою касаційного оскарження судових рішень відповідачем вказано пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, з посиланням на те, що до спірних правовідносин щодо призначення фактичних перевірок має бути застосований правовий висновок Верховного Суду щодо застосування підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року по справі №420/9909/23 в контексті того, що: «якщо підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.», а також в постанові Верховного Суду від 21.01.2021 по справі № 460/1239/19 в контексті того, що «не зазначення конкретної підстави в наказі на проведення перевірки не свідчить про незаконність наказу або перевірки, оскільки відповідно до п.п.81.1 ст. 81 ПК України, в наказі на перевірку достатньо зазначити підставу для проведення перевірки, визначену цим Кодексом».
За доводами скаржника, судами не враховано, що підставою проведення фактичної перевірки є наявна інформація, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Зокрема, у доповідній записці від 29.11.2023 року №2271/26-15-07-07-01-09, вказано, що в ГУ ДПС у Київській області міститься наявна інформація, яка свідчить про можливі порушення платниками податків законодавства, установленого порядку проведення розрахункових операцій, також управлінням правового аудиту ГУ ДПС у Київській області, було здійснено збір та аналіз податкової інформації, що наявна в СОД РРО ДПС (витяг з СОД РРО ДПС у додатках до відзиву «Додаток №9 на 4-х арк..»). В той же час, згідно наявної податкової інформації за період з 01.06.2023 по дату закінчення перевірки, а саме: відповідно до наявних копій фіскальних чеків РРО/ПРРО з ФН 3000460472, 4000087359 та 4000164710 встановлені аналогічні факти продажу товарів на не повну суму їх вартості, і перелік проданих товарів з порушеннями додано до акту перевірки. 
Отже в касаційній скарзі відповідач посилається на те, що ним до суду було надано достатньо доказів, які свідчать про можливі порушення зазначеним платником податків законодавства контроль за якими, покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення розрахункових операцій (доповідна записка, інформацію про можливі порушення ТОВ «АЛЛО» законодавства, контроль за яким покладено на ДПС, розмішеної на інтернет ресурсі суб`єкта у сфері онлайн-медіа «Економічна правда» та інших інтернет ресурсах, інформація, яка зберігається в СОД РРО). Однак суди не надали належної оцінки доводам скаржника про наявність підстав для проведення фактичної перевірки позивача на підставі п.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України.
До того ж, контролюючим органом зауважено на правильності зафіксованих актом перевірки порушень, які слугували підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 11.12.2023 №82083/26/15/07/30012848, яким до ТОВ «АЛЛО» застосовано штрафні санкції у сумі 41 810 597,65 грн, внаслідок проведення суб`єктом господарювання розрахункових операцій без створення та видачі у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що є порушенням вимог п.1 п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування, та послуг» і свідчить про правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу податковим органом вказано про незастосування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.02.2022 у справі №440/7120/20, від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, від 05.09.2019 по справі №826/841/17, від 21.03.2018 по справі №815/4300/17, від 24.01.2019 по справі № 910/15944/17, неправильне застосування частин 4, 5 статті 134 КАС України, незастосування частини 1 статті 133 КАС України, що призвело до ухвалення рішення без повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, у тому числі рішення про часткове стягнення витрат на правничу допомогу було прийнято фактично взагалі без будь-якого обґрунтування або розрахунку.
Натомість за текстом касаційної скарги скаржник фактично зазначає про незгоду щодо стягнутих судом апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1,500 грн з огляду на те, що подані позивачем до матеріалів справи докази на підтвердження адвокатських послуг не відповідають вимогам статті 134 КАС України, не є детальними та є фактично лише переліком робіт, які могли надаватися, що не враховують і не підтверджують реально здійсненні витрати позивачем, необхідні для надання правової допомоги. Тобто, відповідач вважає розмір витрат на оплату адвоката неспівмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, а також часом, витраченим на виконання відповідних робіт. Тоді, як за доводами скаржника, при визначенні суми відшкодування треба виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Верховним Судом відкрито касаційне провадження у цій справі з метою перевірки правильності ухвалення оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій в межах вищенаведених доводів контролюючого органу; відмовлено у задоволенні клопотання Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про зупинення виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 в адміністративній справі № 160/1167/24; закінчено підготовку справи до касаційного розгляду і призначено касаційний розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
В надісланому на адресу суду відзиві на касаційну скаргу, позивач просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, посилаючись на те, що касаційна скарга не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій за результатами розгляду справи з огляду на те, що ні наказ про проведення фактичної перевірки, ні доповідна записка не містять жодної інформації про те, в рамках яких заходів контролюючим органом встановлено невідповідність діяльності ТОВ «АЛЛО» вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій встановлена податковим органом. Крім цього, позивач вказує на необґрунтованості зафіксованим актом перевірки суті порушень з посиланням на те, що ТОВ «АЛЛО» видає споживачам розрахункові документи (фіскальні касові чеки) на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстрований програмний реєстратор розрахункових операцій з урахуванням вимог пунктів 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», що в сукупності доводить протиправність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Крім того, ТОВ «Алло» просило Суд стягнути з контролюючого органу за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді касаційної інстанції (за надання консультації, складання, виготовлення та подання відзиву на касаційну скаргу) в розмірі 30 000,00 грн, на підтвердження чого додано договір про надання правничої допомоги з додатковою угодою, акт прийому-передачі послуг, платіжну інструкцію, а також свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю і ордер на надання правничої (правової допомоги) адвоката (т. 7 а.с. 193-208). 

Так, відповідно до вимог частини 1 статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» зареєстровано 10.08.1998 року, перебуває на податковому обліку у Східному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків, основним видом діяльності якого за КВЕД є: 47.42 - роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах (т. 4 а.с. 221-222).
Cудами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі п.п.80.2.2, п.п. 80.2.3, п.п. 80.2.4 п.80.2 ст.80, п. 69.27 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України у відповідності до наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 29.11.2023 року №5990-п «Про проведення фактичних перевірок» та направлень на проведення фактичної перевірки від 30.11.2023 року №22241/26-15-07-07-02 та №22242/26-15-07-07-01 проведено фактичну перевірку магазину «АЛЛО» за адресою: м. Київ, пр. Степана Бандери, буд. 23, де здійснює діяльність ТОВ «АЛЛО» (код ЄДРПОУ 30012848) (т. 6 а.с.135-137).
Перевірка проведена за період з 30.11.2023 року по 08.12.2023 року.
За результатами фактичної перевірки, Головним управлінням ДПС у м. Києві складено акт перевірки від 08.12.2023 року №82083/26/15/07/30012848 з висновками про порушення позивачем вимог п.1 п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування, та послуг», а саме: проведення суб`єктом господарювання розрахункових операцій без створення та видачі у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів (т.6 а.с.138-139, т. 6 а.с. 122).
Не погодившись з висновками акту перевірки, позивачем були подані заперечення на акт перевірки від 08.12.2023 року та додаткові пояснення, але рішенням Головного управління ДПС у м. Києві від 21.12.2023 року №52342/1/26-15-07-07-02-07 висновки акту перевірки були залишені без змін, а заперечення на акт перевірки - без задоволення (т. 6 а.с. 161-162).
На підставі вказаного акту перевірки від 08.12.2023 року, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.12.2023 року №1129/32-00-07-08-20, яким, внаслідок порушення позивачем вимог п. 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування, та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (далі - Закон № 265/95-ВР) та на підставі вимог пп. 54.3.3 п. 54.3 статті 54 і п. 1 ст. 17 Закону України № 265/95-ВР застосовані штрафні санкції в розмірі 41 810 597,65 грн, правомірність прийняття якого є предметом позову даної справи (т.1 а.с. 86-87, т. 6 а.с. 163,164).
Колегія суддів звертає увагу, що задовольняючи позов і скасовуючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, суди попередніх інстанцій, проаналізувавши вимоги пп.80.2.2 п. 80.2 статті 80 ПК України дійшли висновку, що наказ про проведення фактичної перевірки позивача від 29.11.2023 року №5990-п, не містить жодних посилань на отримання податковим органом будь-якої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування чи інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. А наявна у матеріалах справи «доповідна записка» також не містить такої інформації і її зміст зводиться виключно до перерахування норм податкового законодавства щодо необхідності призначення перевірки.
В доводах касаційної скарги скаржник наполягає, що судами попередніх інстанцій не враховано доведення ним наявності підстав для призначення і проведення фактичної перевірки (доповідна записка, інформація про можливі порушення ТОВ «АЛЛО» законодавства, контроль за яким покладено на ДПС, розмішеної на інтернет ресурсі суб`єкта у сфері онлайн-медіа «Економічна правда» та інших інтернет ресурсах, інформація, яка зберігається в СОД РРО) з одночасним посиланням на необхідність врахування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду в контексті застосування підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, викладених в постановах від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 та від 21.01.2021 у справі № 460/1239/19.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з підпунктом 20.1.4 пунктом 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до абзацу першого пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Згідно з пунктом 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 звернув увагу на наступне.

Правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом

Згідно з пунктом 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи-платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

За приписами підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Отже, за висновком судової палати, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.

При цьому Судом наголошено, що у спорах цієї категорії, перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним. 

Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.

До того ж, судова палата зазначила, що застосовними у спорах цієї категорії також є висновки Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, які відображені також і у низці постанов Верховного Суду, відповідно до яких, неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Якщо систематизувати цю судову практику щодо виявлених під час розгляду справи порушень норм податкового законодавства, допущених контролюючим органом під час призначення і проведення перевірки і обрання їх наслідків, вона полягає в тому, що кожне заявлене в межах конкретної справи порушення оцінюється судом на предмет його "істотності" чи "не істотності". Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (до прикладу, встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це за висновками Верховного Суду може спричиняти наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки та/або рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас, ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними за практикою Верховного Суду таких наслідків не спричиняють.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення. Тоді, як встановлена судом протиправність наслідків перевірки з підстави порушення процедури її проведення є достатньою та самостійною підставою для скасування прийнятих за результатами її проведення рішень, що унеможливлює перехід до суті покладених в їх основу податкових правопорушень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.04.2026 року у справі № 160/2957/24 (касаційне провадження К/990/49150/24).

Переходячи до суті спірних правовідносин даної справи, колегія суддів звертає увагу, що у наказі «Про проведення фактичних перевірок» від 29.11.2023 року №5990-п здійснені посилання на підпункт 80.2.2 пункт 80.2, п.п. 80.2.3, п.п. 80.2.4 п.80.2 ст.80, п. 69.27 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України та на «доповідну записку начальника управління фактичних перевірок від 29.11.2023 № 2271/26-15-07-07-00-12» (т. 6 а.с. 135, 202).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказ про проведення фактичної перевірки позивача від 29.11.2023 року №5990-п «Про проведення фактичних перевірок» не містить жодних посилань на отримання податковим органом будь-якої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, або інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Приймаючи наказ про проведення фактичної перевірки позивача, контролюючий орган обмежився посиланнями на норми чинного законодавства, в тому числі норми Податкового кодексу України, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків, проте жодним чином не обґрунтував, що саме зумовило необхідність проведення перевірки позивача, наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення, а також не вказав мету перевірки, що має визначатися з підстав проведення перевірки.
Доводи відповідача щодо наявності доповідної записки, яка є додатком до наказу про призначення фактичної перевірки та вчинена контролюючим органом на виконання обов`язку щодо повідомлення платника податків про порушення законодавства, суди попередніх інстанцій визнали необґрунтованими з посиланням на те, ця доповідна записка (від 29.11.2023 № 2271/26-15-07-07-00-12 копія якої наявна в матеріалах справи т. 6 а.с. 202) не містить жодної інформації, яка свідчить про можливі порушення ТОВ «АЛЛО» законодавства, а її зміст зводиться виключно до перерахування норм податкового законодавства щодо необхідності призначення перевірки. 
В доводах касаційної скарги відповідачем не спростовано такі висновки судів попередніх інстанцій за результатами оцінки наявних доказів у справі, а лише акцентовано увагу, що відповідачем до суду було надано достатньо доказів, які свідчать про можливі порушення зазначеним платником податків законодавства контроль за якими, покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення розрахункових операцій (доповідна записка, інформація про можливі порушення ТОВ «АЛЛО» законодавства, контроль за яким покладено на ДПС, розмішена на інтернет ресурсі суб`єкта у сфері онлайн-медіа «Економічна правда» та інших інтернет ресурсах, інформація, яка зберігається в СОД РРО).
Однак в касаційній скарзі контролюючий орган взагалі посилається на іншу доповідну записку (від 29.11.2023 року №2271/26-15-07-07-01-09), яка в свою чергу не була предметом дослідження судами попередніх інстанцій та на неї відсутнє посилання у наказі про проведення фактичної перевірки позивача. Так само, скаржник посилається і на інформацію, розміщену на інтернет ресурсах, яка в свою чергу також не була предметом дослідження судами попередніх інстанцій, а надання оцінки таким доказам у справі виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції за наслідками касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України.
Одночасно колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом в постанові від 21 квітня 2026 року у справі № 160/2957/24 (касаційне провадження № К/990/49150/24) у подібних правовідносинах сформований висновок, що така інформація (зі ЗМІ та доповідна записка) не є такою, що отримана в установленому законодавством порядку від визначеного кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Зазначена інформація не аналізувалася державним органом або органом місцевого самоврядування, як-от наприклад Державною податковою службою України, шляхом вивчення наявної податкової інформації, виявлення ризиків несплати податків, порушення вимог податкового або іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, та, як наслідок, оформлення листа з ініціюванням відповідного контрольного процесу тощо. 
При цьому у відповідності до вимог частини 3 статті 341 КАС України, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що встановлені судами порушення, допущені відповідачем при призначенні фактичної перевірки позивача, нівелюють правові наслідки її проведення, а також є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову з визнанням протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, що свідчить про відсутність підстав для скасування судових рішень в межах доводів касаційної скарги контролюючого органу, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

До того ж, колегія суддів відхиляє посилання скаржника в доводах касаційної скарги на не врахування судами попередніх інстанцій правової позиції, викладеної і постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі № 460/1239/19, оскільки фактичні обставини наведеної справи, в тому числі в контексті правових підстав для призначення перевірки (пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України) є відмінними від обставин даної справи і в наведеній постанові за результатами касаційного перегляду справи остаточно не сформований висновок, оскільки справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з посиланням на те, що судами попередніх інстанцій не перевірено наявність (відсутність) підстав для проведення фактичної перевірки. 

2) Щодо доводів контролюючого органу про неспівмірність стягнутих судами витрат на правову допомогу, то слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу: в суді першої інстанції в розмірі 10000,00 грн та у суді апеляційної інстанції в розмірі 20000,00 грн. Проте за результатами розгляду справи, судом першої інстанції стягнуто на користь позивача 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а судом апеляційної інстанції в розмірі 1 500 грн на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Однак колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з постанови суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції в частині витрат на правничу допомогу не було оскаржено учасниками справи, а тому і не було предметом апеляційного перегляду в цій частині, у зв`язку з чим, враховуючи межі касаційного перегляду, передбачені вимогами частини 2 статті 341 КАС України рішення суду першої інстанції в наведеній частині не може бути предметом касаційного перегляду в межах доводів скаржника.
Натомість за текстом касаційної скарги скаржник фактично зазначає про незгоду щодо стягнутих саме судом апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн з огляду на те, що подані позивачем до матеріалів справи докази на підтвердження адвокатських послуг не відповідають вимогам статті 134 КАС України, не є детальними та є фактично лише переліком робіт, які могли надаватися, що не враховують і не підтверджують реально здійсненні витрати позивачем, необхідні для надання правової допомоги. Тобто, відповідач вважає розмір витрат на оплату адвоката неспівмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, а також часом, витраченим на виконання відповідних робіт. Тоді, як за доводами скаржника, при визначенні суми відшкодування треба виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже предметом касаційного перегляду в даному випадку є правомірність та обґрунтованість стягнення судом апеляційної інстанції на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн.
Так, згідно з абзацом першим частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Абзацом першим частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У розумінні частин п`ятої - сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, виходячи з критерію співмірності можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Водночас у частині дев`ятій статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 та від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

До того ж, у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України (критерії співмірності) суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (зокрема критерії пропорційності і обґрунтованості), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

У постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3098/20 Верховний Суд вказав, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція послідовно викладена і в постанові Верховного Суду від 21.04.2026 року у справі № 160/2957/24 (касаційне провадження К/990/49150/24).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20000,00 грн, на підтвердження чого подано: - договір про надання правової допомоги №А1 від 10.06.2019, укладений між АБ «Олександра Шевченка» та ТОВ «АЛЛО»; - додаткову угоду від 01.06.2024 №27-1 до договору про надання правової допомоги №А1 від 10.06.2019; - акт прийому-передачі №21-1 від 17.06.2024 на суму 20000 грн.; - платіжну інструкцію на суму 20000 грн.

Дослідивши та проаналізувавши зміст поданих документів на підтвердження обґрунтованості розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в суді апеляційної інстанції є значно завищений, оскільки на час розгляду справи обставини справи і правові підстави позову не змінювалися, відзив на апеляційну скаргу фактично обґрунтований доводами адміністративного позову, а текстова редакція відзиву містить виклад фактичних обставин справи, перелік і зміст норм права по суті спору, у зв`язку з чим, заявлені позивачем витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції за результатами сукупної оцінки зменшив до 1 5000,00 грн і стягнув їх на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позивачем не оскаржується здійснений судом апеляційної інстанції розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката, натомість відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено в касаційній скарзі об`єктивних обставин, які б спростували співмірність стягнутих судом апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних адвокатом у цій справі робіт в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги відповідача без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Водночас, щодо заяви ТОВ "Алло" у відзиві на касаційну скаргу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань контролюючого органу на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді касаційної інстанції в розмірі 30000,00 грн, то на підтвердження цих витрат позивачем подано договір № А1 від 10.06.2019 року про надання правничої допомоги з додатковою угодою № 45 від 24.01.2025 до вказаного договору, акт прийому-передачі послуг № 45 від 31.01.2025 на суму 30 000 грн (за надання консультації, складання, виготовлення та подання відзиву на касаційну скаргу), платіжну інструкцію від 31.01.2025 року на суму 30 000 грн, а також свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю і ордер на надання правничої (правової допомоги) (т. 7 а.с. 201-207).

Отже вартість послуг за надання консультацій у цій справі на стадії касаційного перегляду, а також за складання, виготовлення та подання відзиву на касаційну скаргу відповідно до акта прийому-передачі послуг № 45 від 31.01.2025 визначено на рівні 30000,00 грн та на це адвокатом витрачено 50 год (т. 7 а.с. 205). 

Однак, Суд касаційної інстанції, дослідивши зазначений акт прийому-передачі послуг та зміст відзиву на касаційну скаргу, вважає, що як акт, так і заява про розподіл судових витрат в суді касаційної інстанції, не містять обґрунтування необхідності витрачання адвокатом 50 год часу для підготовки відзиву на касаційну скаргу та обґрунтованої деталізації наданих адвокатом консультацій під час касаційного провадження у цій справі. Відзив на касаційну скаргу фактично дублює зміст адміністративного позову та відзиву на апеляційну скаргу і здебільшого складається із викладу фактичних обставин справи, містить посилання на перелік рішень Верховного Суду без їх аналізу та не є значним за обсягом; відзив сформовано в системі "Електронний суд", що фактично оптимізувало час на його скерування до суду, а розгляд касаційної скарги відбувся в письмовому провадженні без участі сторін. 

За вказаних обставин, витрачений адвокатом час на складання та подання відзиву на касаційну скаргу (50 год) не відповідає реальному фактично витраченому часу, є завищеним та неспівмірним із обсягом та складністю виконаних адвокатом робіт. З огляду на викладене, Суд доходить висновку, що послуги з надання професійної правничої допомоги підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 2400,00 грн, що у відсотковому співвідношенні фактично дорівнює чотирьом годинам вартості роботи адвоката.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 залишити без змін.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алло» (код ЄДРПОУ 30012848) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2400,00 грн (дві тисячі чотириста гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (код ЄДРПОУ 43968079).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	І.А. Васильєва В.П. Юрченко   В.В. Хохуляк