ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/6639/25 Головуючий суддя І інстанції Блага І. С.
Провадження № 22-ц/818/2593/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 02 червня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Біцулової Анни Анатоліївни на рішення Основ`янського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2025 року у справі №646/6639/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :
У липні 2025 року до Основ`янського районного суду м.Харкова надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №6309900 від 27.01.2023 у розмірі 36 253,00 грн, з яких: сума кредиту – 7 000,00 грн; сума процентів за користування кредитом – 12 537,00 грн; нараховані позивачем проценти за 120 календарних днів – 16 716,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
В порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за формулою: розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) – s, де І – сума інфляційних втрат; si – індекс інфляції за певний період; s – сума заборгованості; 100 – переведення відсотків. Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С – сума основного боргу; 3 – 3 % річних; 100 – переведення відсотків; 365 – кількість днів у році; Дн. – кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості, і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування.
Позовна заява мотивована тим, що 27.01.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір №6309900 про надання споживчого кредиту. Згідно з умовами кредитного договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 7 000,00 грн; строк кредиту – 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу за кредитом (22.01.2024) вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього Договору. 
Позивач зазначив, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит у сумі 7 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . Після прийняття відповідачем умов кредитного договору з ним було укладено електронний кредитний договір, який був підписаний відповідачем відповідно до вимог частин 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «C3487», після чого відповідач отримав кредит у сумі 7 000,00 грн на свою платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек Україна» про перерахування коштів. 
25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем було укладено Договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. До ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного Договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 перейшло право грошової вимоги до відповідача. Рішенням №251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 змінено найменування з ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на нове найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал».
Як вказано позивачем, заборгованість відповідача за кредитний договором не сплачена і складає 36 253,00 грн, з яких: 7 000,00 грн – тіло кредиту; 12 537,00 грн – нараховані проценти; нараховані позивачем проценти за 120 календарних днів – 16 716,00 грн, що стало підставою звернення до суду.
Разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання про витребування доказів, а саме інформації щодо підтвердження факту належності платіжної картки відповідачу, а також факту зарахування коштів 27.01.2023 на картку у сумі 7 000,00 грн від ТОВ «Авентус Україна».
Ухвалою суду від 18.07.2025 було задоволено зазначене клопотання. Витребувано у АТ «ПУМБ» (код ЄДРПОУ 14282829) належним чином засвідчену інформацію, а саме: чи емітувалась на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) платіжна картка №5355-28XX-XXXX-5289; чи зараховувались 27.01.2023 кошти на картковий рахунок № НОМЕР_3 за ініціативою ТОВ «Авентус Україна» (ЄДРПОУ 41078230) через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Пейтек Україна».
На виконання ухвали суду АТ «ПУМБ» повідомлено, що в банку на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) була випущена банківська платіжна картка № НОМЕР_4 до поточного рахунку № НОМЕР_5 у гривні. Операція на суму 7 000,00 грн 27.01.2023 о 16:32:06 проведена з використанням сервісу переказу коштів через АТ «ПУМБ».
Рішенням Основ`янського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2025 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за Договором №6309900 про надання споживчого кредиту від 27.01.2023 у розмірі 36 253,00, яка складається із: суми кредиту у розмірі 7 000,00 грн; суми процентів за користування кредитом у розмірі 12 537,00 грн, нарахованих позивачем процентів за 120 календарних днів у розмірі 16 716,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Біцулова А.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з істотним порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, фактично позбавивши його можливості реалізувати процесуальні права, передбачені ст.43 ЦПК України, зокрема право надати відзив, докази, заперечення та пояснення. Наголошує, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, з 01.09.2022 відповідач був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа та фактично проживав за іншою адресою, зазначеною у довідці ВПО №7103-7001488543 (Черкаська область, м.Канів). Надалі, з 16.12.2025, відповідач фактично проживає у м.Луцьку. Робить висновок, що суд першої інстанції не забезпечив належного повідомлення відповідача: не з`ясував його фактичне місце проживання, не перевірив інші відомі адреси та не застосував альтернативні способи виклику, передбачені законом; матеріали підсистеми «Електронний суд» не містять підтвердження направлення судових повісток за адресою його реєстрації.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеними як факт укладення електронного кредитного договору, так і факт отримання відповідачем кредитних коштів, не встановивши належним чином особу, яка здійснила електронне волевиявлення, та не перевіривши належність відповідачу засобів ідентифікації.
Крім того, звертає увагу, що суд помилково визнав обґрунтованим нарахування процентів за 120 днів після відступлення права вимоги. Позивач нарахував проценти за користування кредитом після відступлення права вимоги (з 25.09.2023 по 22.01.2024), однак суд не перевірив чи передбачено Договором право нового кредитора самостійно змінювати порядок нарахування процентів, чи відповідає таке нарахування принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також чи не є розмір процентів непропорційним сумі основного боргу.
Просить врахувати, що ОСОБА_1 з 14.02.2023 по 04.11.2024 проходив службу в лавах ЗСУ, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_6 , виданого 09.02.2023, а також відповідно до Довідки від 12.03.2024 №193 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, має 2 групу інвалідності внаслідок війни.
Враховуючи викладене, зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин частина п`ятнадцята статті 14 Закону №2011-ХІІ передбачала звільнення військовослужбовців, призваних під час мобілізації та учасників заходів із захисту держави, від нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом, крім кредитів на житло та автомобіль. Законом №3633-ІХ від 11.04.2024, чинним з 18.05.2024, цю норму викладено у новій редакції та розширено коло осіб, на яких поширюються відповідні гарантії. Відтак представник вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону №2011-ХІІ у редакціях, чинних на відповідний період.
Щодо судових витрат вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, не врахувавши, що відповідач є особою з інвалідністю II групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни. Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу, оскільки позивач не надав належних доказів їх реальності, обсягу та фактичної сплати. При цьому справа є незначної складності та розглянута у спрощеному провадженні без виклику сторін.
Крім того, від представника ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» Крюкової М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу представника відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
На обґрунтування заперечень проти доводів апеляційної скарги вказано, що кредитний договір, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем, повністю відповідає вимогам чинного законодавства України. Так, на підтвердження укладення Договору №6309900 про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі (Додаток №4), який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «C3487», який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами Договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали його в належній формі.
Крім того, наголошує, що на підтвердження укладення кредитного договору відповідачем було здійснено платежі, зокрема часткову оплату на рахунок кредитора, що підтверджується карткою обліку Договору, наданою до позову, та відповідними квитанціями.
Щодо розрахунку та перерахування коштів зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, а тому не має можливості відкривати клієнтські рахунки та формувати платіжні доручення чи виписки за ними. На підтвердження заборгованості позивач надав розрахунок за кредитним договором, підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою товариства. Позивач вважає цей розрахунок належним і допустимим доказом, оскільки законодавство не встановлює спеціальних вимог щодо способу підтвердження розміру заборгованості.
Просить врахувати, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем особисто було вказано в заяві на отримання кредиту, та підтверджується копією довідки платіжного провайдера, який має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків і внесений до Державного реєстру фінансових установ, що підтверджується відповідним свідоцтвом.
Зазначає, що відповідно до п.10 Положення, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.11.2021 №113, договори, які передбачають безготівкове перерахування кредитних коштів на рахунок споживача, повинні містити номер електронного платіжного засобу споживача у форматі: НОМЕР_7 .
Наголошує, що платіжна картка містить унікальні захищені реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему, емітента та власника картки. Надання відповідачем кредитору реквізитів банківської картки для перерахування коштів свідчить про погодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору, зокрема способу перерахування кредитних коштів.
Одночасно інформує, що платіжний провайдер надав первісному кредитору ТОВ «Авентус Україна» послуги з переказу грошових коштів відповідно до умов Договору про організацію переказу платежів. Отже, кредитні кошти перераховувалися відповідачу за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію, та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору, на банківську картку № НОМЕР_1 , що відповідає вимогам чинного законодавства.
Вказує, що сума заборгованості за Договором №6309900 від 27.01.2023 розрахована відповідно до картки обліку Договору від ТОВ «Авентус Україна».
Також зазначає, що наданий позивачем розрахунок суми позову відповідає умовам вищевказаного кредитного договору.
Зауважує, що проценти нараховано правомірно – у межах погодженого строку надання кредиту та періоду автопролонгації, відповідно до поденного розрахунку, наданого до позовної заяви.
Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 25 вересня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та позивачем як фактором було укладено Договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.
Щодо розрахунку судових витрат посилається на ч.1 ст.133, ч.4 ст.137 ЦПК України та п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014, зазначаючи, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню не лише за участь у судових засіданнях, а й за інші дії адвоката, пов`язані з наданням правової допомоги. Також послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №910/12876/19 щодо того, що розмір гонорару визначається виключно за домовленістю між адвокатом і клієнтом, а суд не може втручатися в ці правовідносини.
Також у відзиві представник позивача просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн.
Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи й перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановленого факту укладення між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» кредитного договору. Також суд зазначив, що ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах Договору. 
Крім того, суд встановив, що відповідач не виконав свої зобов`язання, а тому має заборгованість перед ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», яке є правонаступником кредитодавця, в загальному розмірі 36 253,00 грн, яка складається з: суми заборгованості за тілом кредиту – 7 000,00 грн; суми процентів за користування кредитом – 12 537,00 грн; нарахованих процентів ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 120 календарних днів – 16 716,00 грн.
При цьому суд відмовив у стягненні процентів річних та суми інфляційних втрат на підставі положень частин 10, 11 ст.265 ЦПК України, оскільки зазначені норми застосовуються виключно у випадку, коли суд у рішенні задовольняє вимоги про нарахування відсотків (пені) як заходу відповідальності та прямо передбачає їх подальше нарахування до моменту виконання рішення. У даній справі такі умови відсутні, а вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на положеннях, які охоплюються ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України, у зв`язку з чим підстав для їх застосування немає.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що представник відповідача у своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, – на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

У зв`язку з цим розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін – одному зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно з ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно з ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Однак у даному випадку доводи скарги про те, що суд належним чином не повідомив відповідача про розгляд цієї справи, знайшли своє підтвердження.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте через безпекові обмеження з квітня 2025 року АТ «Укрпошта» тимчасово призупинило роботу мобільних відділень у ряді населених пунктів, зокрема – в Петропавлівській громаді Куп`янського району. Слід зазначити, що суд першої інстанції не вжив усіх передбачених процесуальним законом заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Зокрема, судом за клопотанням позивача було зроблено запит щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, та отримано відповідь №2124181 від 12.12.2025, згідно з якою відповідач з 01.09.2022 зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.89). Зазначене також підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №7103-7001488543 від 01.09.2022, яка була долучена до апеляційної скарги (а.с.106). При цьому за наявності зазначених відомостей суд не здійснив направлення процесуальних документів за вказаною адресою, обмежившись розміщенням оголошення на вебсайті суду. Водночас такі способи повідомлення у даних обставинах не можуть вважатися достатніми та такими, що гарантують реальне забезпечення права особи на участь у судовому процесі.

Отже, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу судової повістки про призначення справи до розгляду, що не відповідає вимогам ч.5 ст.128 ЦПК України, згідно з якою судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає доведеними доводи скарги про те, що відповідач не отримував від суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не був належним чином повідомлений про її розгляд судом першої інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши положення частини шостої статті 272 ЦПК України щодо порядку повідомлення відповідача про розгляд справи та надсилання відповідних процесуальних документів, всупереч положенням статей 2, 12 ЦПК України не забезпечив виконання основного завдання цивільного судочинства та належний доступ відповідача до правосуддя, у зв`язку з чим це право підлягає поновленню в суді апеляційної інстанції, зокрема шляхом скасування рішення суду з передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України безумовних підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час і місце розгляду справи. У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі по суті позовних вимог.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів у позові було зазначено наступне.
27.01.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір №6309900 про надання споживчого кредиту. Згідно з умовами кредитного договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 7 000,00 грн; строк кредиту – 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу за кредитом (22.01.2024) вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього Договору. 
Позивач зазначив, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит у сумі 7 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . Після прийняття відповідачем умов кредитного договору з ним було укладено електронний кредитний договір, який був підписаний відповідачем відповідно до вимог частин 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «C3487», після чого відповідач отримав кредит у сумі 7 000,00 грн на свою платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек Україна» про перерахування коштів. 
25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем було укладено Договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. До ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного Договору факторингу №25.09/23-Ф від 25.09.2023 перейшло право грошової вимоги до відповідача. 
Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту kresaloa@gmail.com, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення.
Рішенням №251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 змінено найменування з ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на нове найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал».
Як вказано позивачем, заборгованість відповідача за кредитний договором не сплачена і складає 36 253,00 грн, з яких: 7 000,00 грн – тіло кредиту; 12 537,00 грн – нараховані проценти; нараховані позивачем проценти за 120 календарних днів – 16 716,00 грн.
Однак колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із зазначеними доводами позивача, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору та його виконання. На зазначені обставини обґрунтовано посилається сторона відповідача в апеляційній скарзі. Відсутність таких доказів впливає на доведеність наявності у позивача права вимоги, яке, за твердженням останнього, було передано йому на підставі договору факторингу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
За підставами заявленого позову та обставинами справи наявність у позивача права вимоги ґрунтується на набутті ним права вимоги за кредитним договором, а тому предметом доказування у даному випадку є зазначені юридичні факти, які відповідно до положень статей 1054, 1055 ЦК України у сукупності з положеннями статті 1078 цього Кодексу свідчать про наявність обов`язку позичальника повернути отримані кредитні кошти новому кредитору.
Отже, у даному випадку позивач мав довести, що відповідач отримав кредитні кошти від первісного кредитора відповідно до умов кредитного договору, а також розмір заборгованості, при цьому відповідні документи на підтвердження таких обставин були передані йому на підставі договору факторингу, укладеного з первісним кредитором.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач вказав, що кредитний договір, право вимоги за яким він набув на підставі договору факторингу, був укладений в електронній формі.
Відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
3. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
4. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
5. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Всупереч зазначеним нормам позивач не надав належних і допустимих доказів того, що одноразовий ідентифікатор «C3487», використаний як електронний підпис під час укладення кредитного договору, належав саме відповідачу, що унеможливлює належну ідентифікацію позичальника.
Так, відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.
При цьому за змістом частин 4, 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» та з огляду на зазначений у позовній заяві порядок укладення договору в електронній формі в ІТС позивача, саме на позивача покладається обов`язок доведення того, що вказаний у тексті договору електронний підпис належить відповідачу, а зміст договору не змінювався після його підписання.
Відповідно до вказаної норми Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Статтею 12 цього Закону передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Однак позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження здійснення ідентифікації позичальника під час укладення вищевказаного кредитного договору, а також того, що наявний у цьому договорі електронний підпис позичальника належить саме відповідачу. За таких обставин у суду немає достатніх підстав для висновку про укладення зазначеного договору саме відповідачем, що, у свою чергу, свідчить про недоведеність наявності у позивача права вимоги, набутого за договором факторингу.
Отже, позивач не надав до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б відповідно до положень статей 76-81 ЦПК України надавали можливість верифікувати (перевірити достовірність) зміст наявної у справі паперової копії кредитного договору, а також підтверджували, що такий договір дійсно був укладений в електронній формі в ІТС ТОВ «Авентус Україна».
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19. Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов також у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Позивач зазначив, що відповідач отримав кредит від ТОВ «Авентус Україна», яке в подальшому відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал». Станом на день звернення до суду заборгованість за кредитним договором становила 36 253,00 грн.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися лише щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, а також чи існували ці права на момент їх переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», що означає: ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору відповідного суб`єктивного права та відсутність законодавчих чи договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок про те, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом зазначених норм права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора) лише за умови, що договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги раніше було відступлене третій особі або якщо право вимоги взагалі не існує, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо така особа не є кредитором, права кредитора у зобов`язанні до набувача не переходять.
Разом із тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що вони застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. У випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній суб`єкт, уповноважений на таке відступлення. За загальним правилом, передбаченим пунктом 1 частини першої статті 512 та статтею 514 ЦК України, у такому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Колегія суддів зазначає, що у справі відсутні передбачені статтями 76-80 ЦПК України докази на підтвердження дійсності права вимоги позивача, яке може вважатися доведеним відповідно до презумпції правомірності правочину факторингу лише за наявності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів існування заборгованості позичальника перед первісним кредитором.
Так, позивач у передбаченому статтями 81, 89 ЦПК України порядку не довів, що ним було набуто від первісного кредитора право вимоги за вищевказаним кредитним договором. Надані позивачем списки боржників, довідки про розмір заборгованості, документи про перерахування грошових коштів та їх отримання позичальником є похідними документами, складеними кредитором в односторонньому порядку, та не містять відомостей про те, що зазначені грошові кошти належали саме первісному кредитору і були перераховані позичальнику на виконання умов вищевказаного кредитного договору.
За відсутності належних і допустимих доказів укладення кредитного договору, а також бухгалтерських документів, які підтверджують виконання первісним кредитором своїх зобов`язань щодо надання позичальнику обумовлених кредитним договором грошових коштів, зазначені документи не є достатніми доказами виникнення у позичальника обов`язку з повернення таких коштів позивачу.
Позивач не довів факт виникнення зобов’язальних правовідносин між сторонами, зокрема шляхом укладення кредитного договору між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 .
Позивач на підтвердження факту перерахування кредитних коштів від первинного кредитора до позичальника надав лист ТОВ «Пейтек Україна» від 10.10.2023 №20231010-9 про те, що ТОВ «Пейтек Україна» надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків. Для цього товариство внесене в Державний реєстр фінансових установ. Між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Пейтек Україна» укладено Договір про організацію переказу грошових коштів. Відповідно до зазначеного Договору було успішно перераховано кошти на платіжні картки клієнтів від ТОВ «Авентус Україна», зокрема 27.01.2023 о 16:32:04 на суму 7 000,00 грн, номер транзакції – 33532770, призначення платежу: зарахування на картку, маска картки: НОМЕР_1 (а.с.62-64).
Однак вказаний лист не містить інформації про те, що грошові кошти у сумі 7 000,00 грн були перераховані саме на рахунок відповідача. Суд звертає увагу, що такий належний доказ, як виписка з банківського рахунку кредитора – ТОВ «Авентус Україна», відповідно до процесуального обов`язку доказування підстав заявленого позову, передбаченого ст.ст.12, 81 ЦПК України, має бути наданий позивачем.
Крім того, відповідно до довідки АТ «ПУМБ» від 21.07.2025 №КНО-07.8.5/9549БТ повідомлено, що в банку на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) була випущена банківська платіжна картка № НОМЕР_4 до поточного рахунку № НОМЕР_5 у гривні; операція на суму 7 000,00 грн 27.01.2023 о 16:32:06 проведена з використанням сервісу переказу коштів через АТ «ПУМБ» (а.с.81). Проте цього недостатньо для доведення факту перерахування первинним кредитором кредитних коштів відповідачу, оскільки у вказаній довідці міститься застереження про те, що у банку наявна лише часткова інформація щодо операції, зокрема немає відомостей щодо призначення платежу та рахунку відправника. Разом з цим банком не було надано виписку з рахунку ОСОБА_1 .
У зв`язку з цим банк не зміг підтвердити або спростувати факт того, що платіж був здійснений первинним кредитором – ТОВ «Авентус Україна», що в сукупності з іншими вищезазначеними доказами не надає суду достатніх підстав вважати доведеною підставу позову – виконання кредитором обов`язку щодо надання кредитних коштів позичальнику.
За недоведеності підстав позову у відповідача не виникає процесуального обов`язку їх спростування, що випливає зі змісту принципу змагальності, закріпленого у статті 12 ЦПК України. Принцип «негативного доказу» може застосовуватися лише у разі належного та повного доведення позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.
Відтак, за недоведеності позивачем обставин, необхідних для виникнення у відповідача юридичного обов`язку повернення грошових коштів, покладення на відповідача процесуального обов`язку спростовувати недоведені підстави позову суперечить принципу змагальності, передбаченому статтею 12 ЦПК України.
Наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та спростовують доводи, викладені у позові. Наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами та не спростовують викладених висновків суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів їх відхиляє.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом – картки обліку Договору від ТОВ «Авентус Україна», ОСОБА_1 станом на 24.09.2023 мав заборгованість перед кредитором в сумі 19 537,00 грн, з яких: 7 000,00 грн – тіло кредиту; 12 537,00 грн – нараховані проценти (а.с.29-34).
Колегія суддів звертає увагу, що вказаний розрахунок є одностороннім розрахунковим документом, не ґрунтується на об`єктивних даних бухгалтерського обліку та не відповідає вимогам, що висуваються до первинних бухгалтерських документів. Наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги також знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.
Те ж саме стосується і розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 збільшилася на 16 716,00 грн – нараховані позивачем проценти за 120 календарних днів (а.с.18-19).
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Згідно із зазначеною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що належними та допустимими доказами, які підтверджують отримання кредитних коштів, є банківські виписки з рахунків кредитора та позичальника, що містять дані про операції, здійснені протягом операційного дня, та є належним підтвердженням виконаних операцій.
Тобто виписки за банківським рахунком кредитора та картковим рахунком позичальника є належними доказами щодо наявності заборгованості за кредитним договором.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19) та від 28 серпня 2023 року у справі №206/3009/15 (провадження №61-5576св23).
Колегія суддів не перевіряє інші доводи апеляційної скарги, які стосуються неправильного нарахування відсотків за кредитним договором, оскільки вони не мають юридичного значення у такому випадку.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги не доведені, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з безумовної підстави, передбаченої п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, як було зазначено вище, у зв`язку з чим колегія суддів ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням вищевикладеного.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із положень статей 133, 141 ЦПК України.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, підлягає покладенню на позивача. 

Крім того, витрати позивача на професійну правничу допомогу відшкодуванню не підлягають, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким особи з інвалідністю I та II групи звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, у зв`язку з чим судовий збір за подання апеляційної скарги не підлягає стягненню зі сторін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.3 ч.3 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Біцулової Анни Анатоліївни задовольнити.

Рішення Основ`янського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2026 року.

Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді колегії  Н.П. Пилипчук
Ю.М. Мальований.