Справа № 487/597/25 
Провадження № 2/487/147/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва в складі:
головуючого судді Сухаревич З.М.,
за участю секретаря судового засідання: Марченко Л.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 , 
відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року зазначена позовна заява залишена без руху.
03 березня 2025 року надійшла заява на виконання вимог ухвали, до якої долучено позовну заяву у новій редакції та клопотання про витребування доказів. 
Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 14.01.1978 р. 19.06.2024 шлюб розірвано. Під час шлюбу вони придбали нерухоме та рухоме майно, на 1/2 якого має право позивач. Зокрема придбано гараж № НОМЕР_1 та гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі «Чайка», автомобіль TOYOTA CАMRY д.н.з. НОМЕР_3 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач також є членом кооперативу СТ «Кіровчанка» та нею особисто приватизовано земельну ділянку № НОМЕР_4 , на якій розташований будинок. Поділити майно без звернення до суду неможливо. 
Придбане за час шлюбу майно позивач просить розділити таким чином: 
визнати право власності за позивачем: визнати право власності за позивачем на гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі «Чайка», оціночною вартістю 210 000 грн; 
за відповідачем - на гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чайка», оціночною вартістю 210 000 грн; 
визнати по 1/2 за позивачем та відповідачем право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 4 620 000 грн; 
визнати право власності відповідача на автомобіль TOYOTA CАMRY д.н.з. НОМЕР_3 , оціночною вартістю 420 000 грн. 
Стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля TOYOTA CАMRY д.н.з. НОМЕР_3 у розмірі 210 000 грн. 
Визнати право власності позивача на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 : телевізор «SAMSUNG 40», холодильник «Atlant», пральна машина «Indesit», бойлер «Ariston», шафа-купе двохстворчата, тахта розсувна, спальний гарнітур (ліжко, шафа, комод, тумба), м`який куток, два кресла, вітрина кутова, вітрина прямо кутова, комод під телефон, пилосос «SAMSUNG», мікрохвильова піч «Панасонік», мультиварка « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 
Визнати право власності відповідача на майно, що перебуває у дачному будинку за адресою: АДРЕСА_3 : телевізор «KIVI 32», холодильник «Indesit», пральна машина «Indesit», бойлер «Atlantik», кондиціонер, шафа-купе 2-ств, тахта розсувна, стінка «Клен» три секції, шафа 3-х ств. з антресоллю, два комоди, зварювальний апарат, мийка «Kercher», пилосос «SAMSUNG». Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу 20000 грн та судовий збір у сумі 9084 грн.
Ухвалою суду від 07 березня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 31 липня 2025 року витребувано докази з Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській, Одеській та Херсонській областях.
Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року вжито заходів забезпечення позову, а саме накладено арешт на належний ОСОБА_3 транспортний засіб Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 номер шасі НОМЕР_6 .
Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву і просив задовольнити. Надав пояснення аналогічні змісту позову. 
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що пропонувала відповідачу поділити спільне майно, але він відмовився, тому вона звертається до суду.
Відповідач в судовому засіданні позовну заяву не визнав, пояснив, що майно, яке позивач пропонує надати йому, частково відсутнє, а саме: телевізор «KIVI 32», шафа трьохстворчата (в квартирі), два комоди (в квартирі), мийка «Kercher» у позивача, пилосос «SAMSUNG» у позивача. Також відповідач не погоджується з вартістю транспортного засобу, вважає її завищеною. Не погоджується щодо поділу будинку по АДРЕСА_1 . Також заперечував щодо надання позивачу мікрохвильовки та мультиварки, холодильника «Atlant», оскільки він є меншим за холодильник «Indesit» та просив виділити йому холодильник «Indesit», мікрохвильову піч та мультиварку. Щодо іншого майна погодився на запропонований позивачем спосіб поділу. Щодо витрат на професійну правничу допомогу заперечував, посилаючись на те, що вони є завищеними.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 14 січня 1978 р., який розірвано 19 червня 2024 року (копія свідоцтва про шлюбі від 14.01.1978 р. НОМЕР_7 , копія свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_8 ).
31 липня 2002 року ОСОБА_3 купив гараж № НОМЕР_1 , який розташований в м. Миколаєві, Інгульському (Ленінському районі), автогаражному кооперативі «ЧАЙКА» (копія договору купівлі-продажу гаражу від 31.07.2002, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т.Г.).
11 жовтня 2007 року ОСОБА_1 купила гараж № НОМЕР_2 , який розташований в м. Миколаєві, Інгульському (Ленінському районі), автогаражному кооперативі «ЧАЙКА» (копія договору купівлі-продажу гаражу від 11.10.2007, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М.).
14 травня 2008 року ОСОБА_3 купив житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.05.2008 (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2025, копія договору купівлі-продажу від 14.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є.).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава: свідоцтво про право власності 03.11.1993 р., видане Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду. 
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 , з 20.06.2018 ОСОБА_3 є власником транспортного засобу Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 номер шасі НОМЕР_6 , рік випуску 2007.
Сторони не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, тому позивач звернулася до суду і просить поділити майно, придбане за час шлюбу, а саме: гараж № НОМЕР_2 в автокооперативі «Чайка», гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чайка», на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , майно, що перебуває у дачному будинку за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля TOYOTA CАMRY д.н.з. НОМЕР_3 у розмірі 210 000 грн.
Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу вказаного нерухомого майна, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Отже, до гаражу № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чайка», ураховуючи зазначені правові норми та дату набуття у власність – 31.07.2002, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, щодо іншого майна – Сімейний кодекс України.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно, набуте у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Вказані норми, що діяли на час придбання спірного гаражу № НОМЕР_10 , узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».
Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20), позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності 
На підставі матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірне нерухоме майно та транспортний засіб придбані сторонами у період шлюбу, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.
Сторони не досягли домовленості про поділ вказаного майна.
Водночас, заперечуючи проти вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач не заперечував придбання цього будинку у шлюбі та за спільні кошти подружжя.
Враховуючи вказане вище, оскільки спірна нерухомість та транспортний засіб придбані в період шлюбу, суд приходить до висновку, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та позивач і відповідач мають рівні частки на нього.
Презумпція спільності права власності подружжя на це майно, набуте ними у період шлюбу, не спростована відповідачем.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).
Вимоги про визнання за позивачем права власності на гараж № НОМЕР_2 , за відповідачем – на гараж № НОМЕР_1 суд розглядає як вимоги про поділ цього майна шляхом виділення їх у власність сторін, за якими зареєстровано право власності на відповідне майно.
Оскільки ОСОБА_1 є власником гаража № НОМЕР_2 , а ОСОБА_3 власником гаража № НОМЕР_1 та транспортного засобу Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 , вказане майно в порядку поділу майна подружжя суд залишає у їх власності.
Вимогу про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації суд також розглядає як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.
Щодо поділу житлового будинку, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та рівності їх часток, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності по 1/2 частці будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним. 
Щодо вимог позову компенсувати позивачу 1/2 частину вартості спірного транспортного засобу, суд виходить з такого.
Відповідно до частин 2, 4 статті 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Автомобіль Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 , який є предметом цього позову, є неподільною річчю.
Поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації за припинення частки регулюється статтею 364 ЦК України.
Відповідно до частини 2 статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Позивач ОСОБА_1 є співвласником транспортного засобу Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 , набутого за час шлюбу, погоджується на отримання грошової компенсації замість її частки у цьому майні, а відповідач не згоден її виплачувати, посилаючись на завищений розмір компенсації.
За змістом частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Позивач на підтвердження вартості автомобіля надала інформацію з мережі Інтернет (перевірка ціни, зазначеної в оголошеннях, на відповідність реальним цінам), посилаючись на неможливість проведення експертної оцінки через перебування автомобіля у відповідача. Згідно з наданою позивачем інформацією, середня вартість аналогічних транспортних засобів становить 420 000,00 грн. Інших доказів, зокрема висновку експерта-оцінювача, ані позивачем, ані відповідачем не подано. Клопотань про призначення відповідної експертизи сторони не заявляли. 
Доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої ринкової вартості спірного автомобіля ОСОБА_3 не надав, незважаючи на неодноразові роз`яснення судом його прав та обов`язків щодо подання доказів, клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу не заявив.
Спір у цій справі не відноситься до категорії справ, де суд зобов`язаний за власною ініціативою збирати докази.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Надавши оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація 1/2 частки транспортного засобу, розмір якої становить 210 000 грн.
Щодо поділу меблів та техніки, суд дійшов такого висновку.
Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Предметом спору в даній справі, з-поміж нерухомого майна та транспортного засобу, є: майно що перебуває за адресою: АДРЕСА_2 (телевізор «SAMSUNG 40», холодильник «Atlant», пральна машина «Indesit», бойлер «Ariston», шафа-купе двохстворчата, тахта розсувна, спальний гарнітур (ліжко, шафа, комод, тумба), м`який куток, два кресла, вітрина кутова, вітрина прямо кутова, комод під телефон, пилосос «SAMSUNG», мікрохвильова піч «Панасонік», мультиварка « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») та майно, що перебуває у дачному будинку за адресою: АДРЕСА_3 : телевізор «KIVI 32», холодильник «Indesit», пральна машина «Indesit», бойлер «Atlantik», кондиціонер, шафа-купе 2-ств, тахта розсувна, стінка «Клен» три секції, шафа 3-х ств. з антресоллю, два комоди, зварювальний апарат, мийка «Kercher», пилосос «SAMSUNG». Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу 20000 грн та судовий збір у сумі 9084 грн.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Сторонами не заперечується придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі.
Водночас, відповідачем стверджувалось, що телевізор «KIVI 32» відсутній, шафа трьохстворчата в квартирі, два комоди в квартирі, мийка «Kercher» у позивача, пилосос «SAMSUNG» у позивача. Заперечував щодо надання позивачу мікрохвильовки та мультиварки, холодильника «Atlant», оскільки він є меншим за холодильник «Indesit» та просив виділити йому холодильник «Indesit», мікрохвильову піч та мультиварку.
На підтвердження позовних вимог позивачем подано до суду наступні документи: першу сторінку посібника користувача для термосифонів Electrolux, гарантійний талон на скороварку Філіпс з датою продажу 16.11.2014, сертифікат відповідності на електроприлад для приготування їжі, гарантійну карту на холодильник «Атлант», видаткову накладну на холодильник «Атлант» від 01.09.2015 на загальну суму 8281,00 грн на ім`я ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 , гарантійний талон на пилосос «SAMSUNG» із датою придбання 01.12.2013, товарний чек від 23.04.2011 на апарат високого тиску вартістю 3060,00 грн, гарантійний талон на електролобзик від 20.08.2008, гарантійний талон на піч СВЧ від 11.06.2004, гарантійний талон на пральну машину від 23.10.1999.
Суд звертає увагу, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див: пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц); постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
Сторонами не подано до суду жодного доказу на підтвердження того, що заявлене ним до поділу майно (меблі та техніка) було в наявності на час припинення спільного ведення господарства або розірвання шлюбу, наявності на даний час. Надані позивачем докази частково підтверджують придбання певного майна, а саме пилосос «SAMSUNG» із датою придбання 01.12.2013, товарний чек від 23.04.2011 на апарат високого тиску вартістю 3060,00 грн. Однак відповідач заперечує наявність у нього цього майна. Більш того, у справі взагалі відсутні докази існування цих речей на даний час та перебування речей, які є предметом поділу за адресами, зазначеними позивачем. Щодо інших речей, у справі взагалі відсутні докази як їх придбання, так і вартості.
Отже, враховуючи заперечення відповідача, відсутність доказів наявності цього майна та його місця перебування, вартості, слід констатувати, що позивачем не доведено наявності цього майна як на час припинення спільного ведення господарства та/або припинення спільного проживання так і на час розірвання шлюбу, а тим більше на час звернення позивача з цим позовом до суду.
З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про поділ меблів та техніки, яке є предметом позову.
З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову: в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним; залишити у власності ОСОБА_3 гараж № НОМЕР_1 , який розташований в м. Миколаєві, Інгульському (Ленінському районі), автогаражному кооперативі «ЧАЙКА» та транспортний засіб Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 номер шасі НОМЕР_6 ; залишити у власності ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_2 , який розташований в м. Миколаєві, Інгульському (Ленінському районі), автогаражному кооперативі «ЧАЙКА». Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 номер шасі НОМЕР_6 .
В іншій частині позовних вимог суд відмовляє.
Розподіляючи судові витрати, суд дійшов такого висновку.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При звернення до суду, враховуючи ціну позові, позивачем сплачено судовий збір у максимальному розмірі – 9084,00 грн, а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову – 605,60 грн, що разом складає 9 689,60 грн.
За правилами статті 176 ЦПК України у позовах, що стосується майна ціна позову визначається вартістю майна.
Враховуючи, що предметом даного спору є вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на майно за кожним з подружжя, ціна позову повинна бути визначена, виходячи з вартості усього майна, яке є предметом позову, а не тільки тієї частки яка залишається позивачу.
У цій справі ціна позову становить 5 598 000,00 грн, позов задоволено частково, а саме в частині нерухомого майна та транспортного засобу загальною вартістю 5 460 000,00 грн, що складає 98% ціни позову.
Отже, оскільки позов задоволено частково, а саме на 98%, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог (98%), що становить 9 495,81 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем надані належні та допустимі докази понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 20 000,00 грн.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони (вивчення релевантної судової практики, складання позову, уточненого позову, клопотання про витребування доказів, участь в судових засіданнях). 
Водночас, враховуючи, що позов задоволено частково (на 98%), з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката пропорційно до задоволених позовних вимог (98%), що становить 19 600,00 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя:
1) визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним; 
2) залишити у власності ОСОБА_3 гараж № НОМЕР_1 , який розташований в м. Миколаєві, Інгульському (Ленінському районі), автогаражному кооперативі «ЧАЙКА» та транспортний засіб Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 номер шасі НОМЕР_6 ;
3) залишити у власності ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_2 , який розташований в м. Миколаєві, Інгульському (Ленінському районі), автогаражному кооперативі «ЧАЙКА».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу Toyota CAMRY д.н.з. НОМЕР_5 номер шасі НОМЕР_6 у сумі 210 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 495,81 грн та витрати на професійну правничу допомогу 19 600,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_11 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_12 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя:    З.М. Сухаревич