Справа №760/6306/25
Провадження №2/760/1647/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» червня 2026 року м. Київ 

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Тесленко І. О.,
за участю секретаря судового засідання Бережної С.П., Бебешка Д.С., Верганівського Б.І.,
представника позивача   Шрамко Д.О.,
представника відповідача   Ракушинець А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:
у березні 2025 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 06 липня 2006 року між Акціонерний Комерційний Банк «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №МL-002/569/2006, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000 доларів США. Для забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором між Акціонерний Комерційний Банк «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки №РСL-002/569/2006, посвідчений 06 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Русанюк З.З., зареєстрований в реєстрі за номером 4964. Відповідно до Договору іпотеки предметом іпотеки є: трикімнатна квартира загальною площею 123,9 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо відступлення права вимоги. 23 вересня 2021 року між Акціонерний Банк «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Чернелюх Л.В., зареєстрований в реєстрі за номером 1254, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором № МL-002/569/2006 від 06 липня 2006 року та Договором іпотеки № РСL-002/569/2006, посвідчений 06 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Русанюк З.З. зареєстрований в реєстрі за номером 4964 перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» є єдиним власником всіх прав вимоги за вищезазначеним Кредитним договором, у тому числі прав на отримання всіх платежів, передбачених цим Договором та єдиним Іпотекодержателем щодо предмета іпотеки. Щодо порушення зобов`язань за Кредитним договором. Позичальником належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту. У зв`язку із неналежним виконанням умов Кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2020 року позов Акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором №МL-002/569/2006 від 06.07.2006 року 83 788,57 доларів США заборгованості та 13 262,42 доларів США відсотків, а загалом 97050,99 доларів США (справа № 760/16264/16). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року замінено стягувача у справі №760/16264/16 на ТОВ «Діджи Фінанс» (встановлено факт переходу права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки на користь ТОВ «Діджи Фінанс»). На підставі виконавчого листа у справі № 760/16264/16 12.03.2021 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3. В межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 стягувачу було передано нерухоме майно боржника у рахунок погашення боргу за такого вартістю: 337 423,10 грн. У зв`язку із вищевикладеним заборгованість за Кредитним договором №МL-002/569/2006 від 06.07.2006 року на дату подачі даної позовної заяви є наступного: 83 788,57 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 4 034,70 доларів США заборгованість за відсотками, а загалом 87 823,27 доларів США. У зв`язку з непогашенням в повному обсязі заборгованості за Кредитним договором, заборгованість боржника перед кредитором складає 87 823,27 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 83 788, 57 дол. США; заборгованість за відсотками - 4 034,70 дол. США. Станом на дату звернення до суду вищевказані суми заборгованості погашені не були. У зв`язку з невиконанням Відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, ТОВ «Діджи Фінанс» як Новий кредитор (Новий Іпотекодержатель) має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації Предмета іпотеки за рішенням суду відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». З врахуванням наведеного просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» за Кредитним договором №МL-002/569/2006 від 06 липня 2006 року у розмірі 87 823,27 дол. США (заборгованість за тілом кредиту - 83 788, 57 дол. США, заборгованість за відсотками - 4 034,7 дол. США,) звернути стягнення на Предмет іпотеки за Договором іпотеки №РСL-002/569/2006, посвідчений 06 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Русанюк З.З., зареєстрований в реєстрі за номером 4964; що належить ОСОБА_1 трикімнатну квартиру загальною площею 123,9 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження». З метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням передати предмет іпотеки в управління Товариства з обмеженого відповідальністю «Діджи Фінанс» на період до моменту його продажу в порядку ст. 41 Закону України «Про іпотеку», для чого: вилучити у ОСОБА_1 та передати Товариству з обмеженого відповідальністю «Діджи Фінанс» предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 123.9 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили; надати право Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» отримувати в усіх установах, підприємствах, організаціях (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, житлово-комунальних органах, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв`язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях), а також Державній реєстраційній службі, органах нотаріату будь-яких документів (оригіналів, їх копій, дублікат, витягів з державних реєстрів, довідок), необхідних для управління майном, укладення будь-яких договорів, у тому числі, але не виключно: договорів найму, оренди, суборенди, договорів на постачання комунальних послуг, забезпечення нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв`язком, договорів, пов`язаних з експлуатацією, обслуговуванням, охороною, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 123,9 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; надати право Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на укладення у відповідності до вимог чинного законодавства усіх необхідних договорів, у тому числі, але не виключно: договорів найму, оренди, суборенди, договорів на постачання комунальних послуг, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв`язком, договорів, пов`язаних з експлуатацією, обслуговуванням, охороною, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета іпотеки а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 123,9 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 з правом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» діяти без довіреності, підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», реалізацію інших прав, необхідних для управління майном; надати право Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на отримання доходів від управління предметом іпотеки, якими є доходи, що будуть отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» за договорами, за якими він є стороною - управителем, а у випадках укладення договорів оренди - доходи у вигляді орендної плати, що отримані від передачі в оренду предмета іпотеки третім особам; надати право Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на спрямування отриманих як управителем доходів, за вирахуванням зроблених втрат Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» у зв`язку з управлінням майном, у тому числі, пов`язаних з експлуатацією, обслуговуванням, охороною, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета іпотеки, податків, інших обов`язкових платежів, на погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» за Кредитним договором № МL-002/569/2006 від 06.07.2006 року.
11 березня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 13 березня 2025 року.
Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялися запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Остання відповідь на запити надійшла до суду 11 липня 2025 року.
Ухвалою суду від 15 липня 2025 року прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено підготовче засідання.
16 січня 2026 року від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності, яка обґрунтована наступним. Використовуючи право, надане Цивільним і Цивільним процесуальним кодексами України, відповідач заявляє про наслідки спливу позовної давності щодо заявлених вимог та мотивує її наступним. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Звертає увагу на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 8 вересня 2021 року у справі № 750/10899/19, про те, що переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває її перебігу за іншим зобов`язанням, зокрема забезпечувальним: У тій справі банк звернувся з позовом до іпотекодавця, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру, що належить відповідачу, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час вчинення виконавчих дій. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 вересня 2021 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Мотивував тим, що банк, звернувшись 25 травня 2015 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту, скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов`язання. Починаючи з 28 червня 2015 року (тридцять другий день після отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою. Аналогічний висновок за подібних спірних правовідносин зробили Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 522/13957/18, від 18 жовтня 2022 року у справі № 750/11071/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 686/25261/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 686/15301/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 755/5440/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 911/1850/18. Верховний суд неодноразово робив висновок, що слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц). Банк звернувся з вимогою про дострокове погашення боргу вперше 23.03.2009р., повторно 20.07.2010р. Навіть надане позивачем рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2020 у справі № 760/16264/16 вказує, що підставою дострокового стягнення боргу є вимога № 22- 2/862768 від 15 січня 2015 року. Велика Палата Верховного Суду в Постанові у справі № 755/13805/16- ц від 14 червня 2023 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідачка) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідачки - ОСОБА_2 (далі - позичальник) - про звернення стягнення на предмет іпотеки встановила висновок щодо застосування норм права: п. 39. Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему, пов`язану із застосуванням позовної давності до основної та додаткової вимог, вважає, що переривання позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто в повністю аналогічній справі, коли відповідач - майновий поручитель - заявив про сплив позовної давності, яка не була перервана подачею позову та винесенням судового рішення до позичальника Велика Палата Верховного суду скасувала рішення суду першої та апеляційної інстанції та направила справу до суду першої інстанції. В подальшому суд першої інстанції залишив позову заяву без розгляду, оскільки позивач не зміг надати докази правонаступництва та наявності боргу. В даному випадку позовна давність звернення стягнення на іпотеку почала спливати у 2009 році та звершилась у 2012 році, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову.
16 січня 2026 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований наступним. Відповідач заперечує проти позову в повному обсязі. Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 наступний висновок у пункті 36. Згідно з цим висновком під час розгляду справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до позичальника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі; рішення суду, у якому вирішений спір кредитора з позичальником, поручителем про стягнення заборгованості та визначений розмір останньої, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням, і за загальним правилом це рішення суду заставодавець (іпотекодавець, майновий поручитель) не може оскаржити в апеляційному порядку, якщо його не залучили до участі у відповідній справі. Позивач доводить наявність і розмір боргу рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2020 у справі № 760/16264/16, а правонаступництво Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року у справі № 760/16264/16. Також надає договір про відступлення права вимоги від 23.09.2021 року. Оскільки відповідач в даній справі не був відповідачем у справі № 760/16264/16, а позов стосується його майна, він захищає свої права в межах та обсягах даної справи. По-перше, Відповідно до Договору іпотеки № PCI-002/569/2006 від 06 липня 2006 року, укладеного між Акціонерний комерційний банк "Райффайзенбанк Україна" та ОСОБА_1 , остання передала в іпотеку майно - квартиру АДРЕСА_1 . Позову заяву подало ТОВ «Діджи Фінанс», яке придбало право вимоги у акціонерного товариства «ОТП БАНК». Докази правонаступництва між Акціонерний комерційний банк "Райффайзенбанк Україна" та акціонерного товариства «ОТП БАНК» до позовної заяви не додано. По-друге, Також слід зазначити, що відповідно до п. 2.3 договору про відступлення права вимоги від 23.09.2021 року, укладеного між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Діджи Фінанс», Первісний кредитор протягом 5-ти банківських днів з моменту набуття чинності цим Договором зобов`язується передати за актом Новому кредитору оригінал Кредитного договору та Договору забезпечення разом з усіма змінами та доповненнями, а також інші документи, які засвідчують права, що передаються, дійсність переданих Новому кредитору вимог, які є в наявності у Первісного кредитора, та інформацію, яка є важливою для здійснення цих прaв. Така вимога також передбачена ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України: Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Як ми бачимо в додатках до позовної заяви, відсутній акт приймання передачі оригіналу договору іпотеки від АТ «ОТП БАНК» до ТОВ «Діджи Фінанс». Також додатком до позовної заяви додано дублікат - не оригінал договору іпотеки. Тобто оригінал договору іпотеки в ТОВ «Діджи Фінанс» відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України, Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А оскільки боржник має право не виконувати, кредитор не має право його зобов`язати це виконати через судовий примус, оскільки це не відповідатиме принципу захисту порушеного права, визначеного ст. 16 Цивільного кодексу України, а також принципу добросовісності. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З огляду на відсутність у позивача оригіналу договору іпотеки та вимоги законодавства щодо переходу права вимоги за іпотечним договором, вважаємо, що відсутні підстави для задоволення зазначеного договору. По-третє, Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 381/1647/21 (провадження № 61-2539св22) зазначено, що: "кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) зазначено, що: "положеннями частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; […] За наведеними вище положеннями законодавства іпотекодержатель (заставодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом). Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61-2375св23) вказано, що "преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: "[…] особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Отже при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі". Позивач не навів обґрунтування розміру боргу, хоча це його процесуальний обов`язок. Відповідач не є позичальником у правовідносинах, у нього нема обов`язку погашати борг перед банком і інформацію у нього з цього приводу відсутня. У той же час, як можна зробити висновок з наданих позивачем документів відповідно до умов Кредитного договору № ML-002/569/2006 від 06 липня 2006 року, кредит повинен був бути виданий на підставі касових документів та погашений відповідно до графіка погашення, визначеного договором, однак не доданим до даної позовної заяви. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до п. 2.1.1. Постанови Національного банку від 30.12.1998 р. № 566 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Згідно із вищенаведеними нормами, факти здійснення господарських операцій доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами. Відтак факт надання грошових коштів в кредит доказується виключно первинними бухгалтерськими документами. Відповідно до матеріалів, що додавались позивачем до позовної заяви, ці матеріали роздруковані із комп`ютера, тобто не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції. Відтак, долучені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обов`язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції. Відповідно до ЦПК України додані роздруківки не є засобами доказування факту заборгованості по кредиту, відсотках, пені. Позивачем не надано жодного документу, який би свідчив про факт видачі кредиту та факт отримання кредитних документів. Відсутність вказаних документів виключає задоволення позову. Відсутність документів про видачу кредиту виключає задоволення позовних вимог, що підтверджено висновками Верховного суду в аналогічних справах: 1. Постанова Верховного суду справа № 725/6810/14-ц від 28.02.2018р., посилання: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72793639. 2. Постанова Верховного суду справа № 202/1061/15-ц від 29.01.2018р., посилання: http://reyestr.court.gov.ua/Review/71897244. 3. Постанова Верховного суду справа № 161/16891/15-ц від 30.01.2018р., посилання: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72348791. 4. Постанова Верховного суду справа № 175/4576/14-ц від 17.07.2019р., посилання: http://reyestr.court.gov.ua/Review/83230259. 5. Постанова ВССУ справа № 707/1648/15-ц від 22.06.2016р., посилання: http://reyestr.court.gov.ua/Review/58734254. З врахуванням вищенаведеного просив відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості в повному обсязі.
Ухвалою від 16 березня 2026 року підготовче провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити.
Представник відповідача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти задоволення позовної заяви заперечував, також, просив застосувати позовну давність.
Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства.
Судом встановлено, що 06 липня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (як банком) та громадянкою України ОСОБА_2 (як позичальником) було укладено Кредитний договір №ML-002/569/2006, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 200 000 доларів США, цільове використання кредиту: купівля нерухомого майна; дата остаточного завершення кредиту: 06 липня 2021 року (а.с. 4 - 8).
06 липня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (як Іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (як Іпотекодавцем) було укладено Договір іпотеки №PCL-002/569/2006, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. (а. с. 9 - 12).
Як вбачається з вказаного договору, його укладено сторонами в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Договором №ML-002/569/2006 від 06.07.2006 року; предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до п 2.1. договору, Іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо сплати Боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії, а саме: Повернення кредиту. Боржник зобов`язаний повністю повернути Іпотекодержателю суму отриманого кредиту не пізніше 06 (шостого) липня 2021 (дві тисячі двадцять першого) року відповідно до умов встановлених п.п. 1.5.-1.6. Кредитного договору, чи в інший строк встановлений в Кредитному договорі. Сума кредиту може скласти: 200 000,00 (двісті тисяч, 00) доларів США. 2.1.2 Сплата процентів за користування кредитом. 2.1.2.1. У разі використання фіксованої процентної ставки проценти за користування кредиту встановлюється в розмірі 11 % (одинадцять відсотків) річних, з розрахунку 360 календарних днів в році. 2.1.2.2. Цей Договір також забезпечує належне виконання Боржником Боргових Зобов`язань у випадку збільшення процентної ставки (фіксованої чи плаваючої) на 4% (чотири відсотки) річних в порядку передбаченому п.1.4.1.5. з підпунктами Кредитного договору.
Згідно до п.6.1. Договору, За рахунок Предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: (а) всі Боргові Зобов`язання, не сплачені Боржником, і (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушення Іпотекодавцем його зобов`язань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку з реалізацією його прав за цим Договором.
Як вбачається з п.6.3. Договору, Жодне положення цього Договору не може тлумачитись як таке, що обмежує: а) права Іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; б) права Сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на Предмет Іпотеки.
Відповідно до Договору про відступлення права вимоги, посвідченого 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Черленюк Л.В., зареєстровано в реєстрі за №1254, укладеного між АТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) та ТОВ «Діджи фінанс» (Новий кредитор), Первісний кредитор відступає у повному обсязі, а Новий кредитор набуває право вимоги у повному обсязі належне Первісному кредитору за наступними договорами: 1.1.1. Кредитним договором, укладеним між Первісним кредитором та ОСОБА_2 №ML-002/569/2006 від 06 липня 2026 року, у розмірі 148 111,87 доларів США (а.с. 13 - 14).
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року (справа №760/16264/16), позов Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» / 01601 м. Київ вул. Жилянська, 43, ЄДРПОУ 21685166 / 83 788, 57 доларів США заборгованості та 13 262, 42 долари США відсотків; Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 . ІН НОМЕР_1 / на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» / 01601 м. Київ вул. Жилянська, 43, ЄДРПОУ 21685166 / 37 788, 60 грн. судового збору (а.с. 15 - 18).
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року (справа №760/16264/16-ц), заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» про заміну стягувача в виконавчому провадженні в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - задоволено; Замінено стягувача - Акціонерне товариство «ОТП Банк» / 01033 м. Київ вул. Жилянська, 43, ЄДРПОУ 21685166 / його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» / 04112 м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ЄДРПОУ: 42649746 /. (а.с. 19 - 20).
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2021 року (ВП НОМЕР_3), приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я. В., відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №760/16264/16-ц виданого 21 січня 2021 року Солом`янським районним судом міста Києва (а.с. 21).
Також, судом досліджено Постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 02.12.2023 року (а.с. 22 - 23).
На запит ТОВ «Діджи Фінанс» приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бережним Я.В., було надано інформацію, що станом на 30.09.2022 року залишок заборгованості складає 87 823,87 грн. (а.с. 24 - 25).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №415220572 від 26.02.2025 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , передано в іпотеку за Договором іпотеки №PCL-002/569/2006 від 06.07.2006 року, строк виконання зобов`язання 06.07.2021 року, розмір основного зобов`язання 200 000,00 доларів США (а.с. 28 - 29).
Судом досліджено в судовому засіданні оригінали Договору іпотеки №PCL-002/569/2006 від 06.07.2006 року, Договору про відступлення права вимоги, посвідченого 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Черленюк Л.В., зареєстровано в реєстрі за №1254, Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року (справа №760/16264/16), Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року (справа №760/16264/16-ц), Постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2021 року (ВП НОМЕР_3), Постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 02.12.2023 року, запит ТОВ «Діджи Фінанс», лист приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В.
Надані до матеріалів справи копії вказаних доказів відповідають наданим в судовому засіданні для звірки оригіналам.
Також, судом досліджено надані представником позивача Акт про пожежу від 26.10.2025 року, Висновок про причини виникнення пожежі, Договір суборенди складського приміщення №511 від 18 жовтня 2021 року, з яких вбачається, що оригінал кредитного договору №ML-002/569/2006 було втрачено, внаслідок чого дослідження оригіналу кредитного договору є об`єктивно не можливим. При цьому, суд враховує, що сам факт його укладання сторонами не оскаржується.
Як вбачається з Досудової вимоги, АТ «ОТП Банк» було направлено ОСОБА_1 досудову вимогу (Вих. №22-2/72870 від 23.03.2009 року), в якій пропонував достроково виконати боргові зобов`язання позичальником за кредитним договором в повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання вимоги (а.с. 99).
Також, аналогічна досудова вимога була направлена на адресу ОСОБА_2 (а.с. 100).
Інших доказів надано суду не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.
Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що частина перша цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Закон України «Про іпотеку» не передбачає та не вимагає від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.
Отже, за частиною першою статті 12, частиною першою статті 33 та статтею 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звернути стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 було укладено з Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», кредитний договір на суму 200 000 доларів США.
В забезпечення виконання вказаного договору між відповідачем та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку банку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з посвідченням іпотечних договорів накладено заборону на відчуження вказаного нерухомого майна до припинення дії договору іпотеки.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Внаслідок порушення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальником, Рішенням Солом`янського районного суду від 06 серпня 2020 року було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 83 788,57 доларів США заборгованості та 13 262,42 долари США відсотків.
Приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Бережним Я.В. здійснюється примусове виконання вказаного рішення суду, станом на 30.09.2022 року залишок заборгованості складає 87 823,87 грн.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).
Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Таким чином, відповідно до умов укладеного договору іпотеки банк набув право звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому, відповідно до договору про відступлення права вимоги від 23 вересня 2021 року, право вимоги за кредитним договором №ML-002/569/2006 від 06 липня 2026 року, та укладеним в забезпечення зобов`язань за ним договору іпотеки, перейшло до позивача.
Згідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою.
Щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, судом встановлено наступне.
У постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. За змістом загальних приписів заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Закон не встановив вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду 18 грудня 2025 року (справа № 444/2121/19), Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справу про події, що мали місце у далекому минулому і в повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за цією нормою початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.
Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 зазначив, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). 
У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За статтею 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.
Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17.
Верховний Суд звернув увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц, від 19 лютого 2020 року в справі № 490/14627/14-ц, від 26 січня 2022 року в справі № 442/7773/17, від 25 жовтня 2022 року в справі № № 686/25261/19, від 02 листопада 2022 року в справі № 344/19567/19, від 22 лютого 2023 року в справі № 686/18606/21.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зроблено правовий висновок про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (пункт 7.20).
Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.
Переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
При цьому, судом встановлено, що досудова вимога щодо дострокового виконання зобов`язань була направлена відповідачу (як іпотекодавцю) 23.03.2009 року. 
Таким чином, після сплину 30 днів з моменту отримання вказаної вимоги ОСОБА_1 , банк набув право звернення до суду з відповідним позовом.
З врахуванням наведеного, саме з цього моменту АТ ОТП банк (правонаступником якого є позивач) дізнався про порушення його прав.
Однак, з відповідною позовною заявою до іпотекодержателя звернувся до суду тільки 22.03.2025 року.
Законом України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 продовжено на всій території України карантин до 30.06.2023.
Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 вказав на те, що у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягала частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21.
З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року.
Таким чином, з 01 липня 2023 року строки позовної давності мали б продовжуватись, однак 24 лютого 2022 року Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу.
Крім того, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації по відношенню до України, відповідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною радою України та діє до цього часу.
Тобто вимоги які пред`явлені за період до квітня 2017 року пред`явлені поза межами строку позовної давності.
Водночас навіть з урахуванням зазначених обставин та відповідних законодавчих гарантій, позов подано позивачем поза межами строку позовної давності, встановленого законом.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що заява представника відповідача щодо застосування строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, з огляду на зазначене, суд дійшов висновку що у задоволенні позову слід відмовити внаслідок сплину строку позовної давності.
Щодо судових витрат суд зважає на наступне.
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
З врахуванням наведеного, судовий збір покладається на позивача та стягненню не підлягає.
Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 252 - 255, 256, 257, 261, 264, 266, 267, 526, 546, 553, 572, 575, 610, 1048, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 12, 81, 89, 141 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (місцезнаходження: 04112, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, будинок 8, код ЄДРПОУ 42649746);
Відповідач: ОСОБА_1 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя І. О. Тесленко