ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
27 квітня 2026 року 	Справа № 280/1871/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого Лазаренка М.С., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області,
до Виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області,
до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області,
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,- 

ВСТАНОВИВ:
06.03.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області (далі по тексту - відповідач 1), Виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області (далі по тексту - відповідач 2), Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області (далі по тексту - відповідач 3), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області, Виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку ОСОБА_2 за період перебування його у полоні, а саме з 13.03.2022 по 07.09.2024 (день смерті);
- зобов`язати Відповідачів здійснити нарахування заробітної плати за зазначений період з 01.03.2022 по 07.09.2026 та виплату середнього заробітку у розмірі 1 823 302,70 грн та виплатити кошти ОСОБА_1 , як члену сім`ї померлого працівника, ОСОБА_2 , гарантований статтею 119 КЗпП України, за весь період, протягом якого виплата такого заробітку не здійснювалась;
- стягнути судові витрати на час винесення рішення судом з урахуванням остаточного звіту/акту наданих послуг відповідно до витрат часу і умов договору про надання правничої допомоги.
В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є дружиною покійного ОСОБА_2 , міського голови у м. Дніпрорудне, якого 13.03.2022 під час виконання службових повноважень було незаконно позбавлено свободи військовослужбовцями російської федерації. В подальшому ОСОБА_2 перебував у полоні внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. У зв`язку з цим розпорядженням начальника Дніпрорудненської МВА від 28.01.2025 №29к трудовий договір з ним було припинено, а розпорядженням від 23.12.2025 №443к внесено зміни, якими визначено, зокрема, пункти 1, 2 та 3 викладено у наступній редакції: «1. Припинити трудовий договір з ОСОБА_3 , міським головою Дніпрорудненської міської ради, з 07 вересня 2024 року у зв`язку зі смертю (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України). З позивачкою, як з дружиною померлого ОСОБА_2 , проведено кінцевий розрахунок. Однак, на переконання позивачки, відповідачами не проведено розрахунок у повному обсязі та не здійснено виплату середнього заробітку з 13.03.2022 по 07.09.2024 (за час перебування померлого ОСОБА_2 у полоні), що складає 646 робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку у розмірі 2822,45 грн. Посилається на статтю 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), вважає, що перебування працівника у полоні внаслідок збройної агресії є обставиною, що не залежала від його волі, та не може бути підставою для позбавлення його гарантій, передбачених трудовим законодавством.
11.03.2026 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
19.03.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
20.03.2026 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 280/1871/26 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Дніпрорудненською міською військовою адміністрацією Василівського району Запорізької області позов не визнано. У письмовому відзиві, який було подано також від осіб відповідача 2 та відповідача 3 посилається на наступні обставини. Вважає, що позивач безпідставно здійснив залучення відповідача 2 та відповідача 3, оскільки Указом Президента України від 07.04.2023 №197/2023 на території Дніпрорудненської міської територіальної громади Василівського району Запорізької області утворено Дніпрорудненську міську військову адміністрацію Василівського району Запорізької області (далі - ДМВА). Постановою Верховної Ради України від 02.05.2023 №3059-ІХ начальнику ДМВА делеговано повноваження міської ради, її виконавчого комітету та міського голови. У зв`язку з цим начальником ДМВА одноособово приймаються кадрові та бюджетні рішення, в тому числі стосовно позивача.
Щодо суті позовних вимог зазначено, що стаття 119 Кодексу законів про працю України встановлює обов`язок збереження середнього заробітку виключно для військовослужбовців, призваних на військову службу або прийнятих за контрактом. ОСОБА_2 обіймав посаду міського голови, що є цивільною посадою в органі місцевого самоврядування. Виконання обов`язків голови ОМС згідно із Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає активну реалізацію владних повноважень. Перебування в полоні є форс-мажорною обставиною, що унеможливлює виконання обов`язків. Згідно статті 94 КЗпП України, заробітна плата є винагородою за виконану роботу. За відсутності факту роботи трудове законодавство не містить норм щодо збереження середнього заробітку за цивільними особами, позбавленими волі внаслідок збройної агресії. Натомість, статтею 119-1 КЗпП України передбачено, що за особою, стосовно якої згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" (далі Закон України №2010-IX) встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зберігається місце роботи (посада) протягом усього періоду позбавлення свободи, а також протягом шести місяців з дня звільнення у разі проходження такою особою заходів з медичної, реабілітаційної, у тому числі психологічної, допомоги, санаторно-курортного лікування, інших відновлювальних (постізоляційних, реінтеграційних) заходів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В межах спірних правовідносин зроблено висновок про відсутність порядку збереження середнього заробітку для цивільних працівників, які потрапили у полон, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Також заперечено проти заявленого представником позивача розміру відшкодування витрат на правничу допомогу.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
Позивачка є дружиною померлого ОСОБА_2 , який обіймав посаду міського голови Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області.
Згідно відомостей акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 13.02.2022 о 08 год 00 хв, складеного 24.06.2025, вбачається, що ОСОБА_2 під час виконання посадових обов`язків в умовах повномасштабного вторгнення російських військ 13.03.2022 був захоплений у полон військовими російської федерації. За наслідком незаконного позбавлення волі та ймовірного катування представниками збройних формувань російської федерації ОСОБА_2 помер. За наявною інформацією лікарського свідоцтва про смерть №6535 від 02.12.2024 КУ "Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради, датою смерті зазначено 01.02.2024. Разом із цим у висновку експерта №6535 від 15.05.2025 КУ "Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради, дата смерті могла настати ІНФОРМАЦІЯ_1 . Комісією визнано нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. За результатами розслідування складається акт за формою Н-1/П.
Розпорядженням начальника Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області від 23.12.2025 № 443к внесено зміни до розпорядження начальника Дніпрорудненської міської військової адміністрації від 28 січня 2025 року № 29к, яким зобов`язано:
1. Припинити трудовий договір з ОСОБА_3 , міським головою Дніпрорудненської міської ради, з 07 вересня 2024 року у зв`язку зі смертю (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).
2. Компенсувати невикористані дні щорічних відпусток у кількості: 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи 17.11.2020-16.11.2021; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи 17.11.2021-16.11.2022; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи 17.11.2022-16.11.2023; 04 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи 17.11.2023-31.12.2023; 21 календарний день щорічної основної відпустки за період роботи 01.01.2024-07.09.2024; 05 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2021 рік; 07 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2022 рік; 09 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2023 рік; 11 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2024 рік.
3. Відділу обліку та звітності апарату Дніпрорудненської міської ради та ї виконавчого комітету здійснити нарахування та провести кінцевий розрахунок відповідно до чинного законодавства за реквізитами одержувача ОСОБА_1 : реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , AT КБ «ПриватБанк», IBAN НОМЕР_2 ».
Дніпрорудненська міська військова адміністрація Василівського району Запорізької області листом від 24.12.2025 №01-30/1871 повідомила позивачку про здійснення розрахунку компенсації невикористаної відпустки ОСОБА_2 , та виплату на зазначений позивачкою банківський рахунок. Сума компенсації невикористаної відпустки склала 73927,79 грн.
Не погоджуючись з ненарахуванням заробітної плати ОСОБА_2 за період з 01.03.2022 по 07.09.2024, позивачка звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 за період з 13.03.2022 по 07.09.2024 не здійснювалось нарахування заробітної плати, оскільки ним у цей період не виконувались трудові, державні або громадські обов`язки міського голови. Водночас, за ним було збережено робоче місце та посаду.
Щодо посилань позивача на норму статті 119 КЗпП України, як на підставу для нарахування середнього заробітку під час перебування ОСОБА_2 у полоні суд зазначає наступне.
Частиною 3 статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зазначеною редакцією частини 3 статті 119 КЗпП України передбачено, що між працівником, призваним на військову службу в особливий період, та роботодавцем зберігаються трудові відносини. Такий працівник лише увільняється від виконання обов`язків із збереженням місця роботи, посади та виплатою середнього заробітку строком до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. Вказані гарантії зберігаються, зокрема за працівниками, які під час проходження військової служби потрапили у полон на строк до дня, наступного за днем їх повернення з полону.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року, набрав чинності 19 липня 2022 року, а отже з 19 липня 2022 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де особи працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року.
Водночас, з 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником, призваним на військову службу, відсутні.
Тобто, виходячи з вищевикладеного, сфера дії вказаної правової норми у чинних на момент виникнення спірних правовідносин редакціях, в тому числі щодо збереження середньої заробітної плати, не розповсюджується на працівників, які не проходили військову службу, однак були незаконно позбавлені волі або захоплені у полон.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 під час перебування на посаді міського голови не залучався до проходження військової служби у передбаченому порядку законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Стосовно застосування у спірних правовідносинах положень статті 119-1 КЗпП України суд зазначає наступне.
Законом України від 26.01.2022 №2010-ІХ «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» (далі - Закон №2010-ІХ), який набрав чинності 19.11.2022, було доповнено КЗпП України статтею 119-1 КЗпП України, якою встановлено гарантії для працівників, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Так, за особою, стосовно якої згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зберігається місце роботи (посада) протягом усього періоду позбавлення свободи, а також протягом шести місяців з дня звільнення у разі проходження такою особою заходів з медичної, реабілітаційної, у тому числі психологічної, допомоги, санаторно-курортного лікування, інших відновлювальних (постізоляційних, реінтеграційних) заходів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначені норми кореспондуються частиною 1 статтею 11 Закону №2010-ІХ, відповідно якої за особою, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зберігається місце роботи (посада) протягом усього періоду позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також протягом шести місяців з дня звільнення, у разі проходження такою особою заходів з медичної, реабілітаційної, у тому числі психологічної, допомоги, санаторно-курортного лікування, інших відновлювальних (постізоляційних, реінтеграційних) заходів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Аналіз вищезазначених положень законодавства дає підстави для висновку про відсутність гарантії на збереження за працівником, стосовно якого встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, середнього заробітку під час перебування в полоні.
За таких обставин, суд не вбачає протиправності в бездіяльності сторони відповідача, яке полягає у ненарахуванні ОСОБА_2 середнього заробітку у спірний період під час перебування у полоні.
Щодо належності порядку проведення остаточного розрахунку з позивачкою суд зазначає наступне.
Пунктом 8-2 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено підставу для припинення трудового договору - смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (ст. 1227 Цивільного кодексу України).
У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям (ч. 6 ст. 83 КЗпП України).
Дніпрорудненська міська військова адміністрація Василівського району Запорізької області на період воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування здійснює повноваження Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області та його виконавчого комітету відповідно до постанови Верховної Ради України від 02.05.2023 №3059-ІХ.
Розпорядженням начальника Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області від 23.12.2025 № 443к внесено зміни до розпорядження начальника Дніпрорудненської міської військової адміністрації від 28.01.2025 № 29к, яким з позивачкою, як з належним спадкоємцем ОСОБА_2 , у встановлений законодавством спосіб проведено остаточний розрахунок невикористаних днів щорічної та додаткової відпустки.
Таким чином, суд приходить до висновку, що Дніпрорудненською міською військовою адміністрацією Василівського району Запорізької області, якою на період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування здійснюється повноваження відповідача 2 та відповідача 3, правомірно не здійснювалось нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 за період перебування його у полоні з 13.03.2022 по 07.09.2024.
У зв`язку з цим позовні вимоги щодо зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток ОСОБА_2 за період його перебування у полоні з 13.03.2022 по 07.09.2024 задоволенню не підлягають.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області (69107, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 164; код ЄДРПОУ 44956263), Виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області (71630, Запорізька обл., Василівський р-н, м. Дніпрорудне, просп. Ентузіастів, буд. 11; код ЄДРПОУ 04526957) Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області (69107, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 164; код ЄДРПОУ 23881397), про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 27.04.2026.

Суддя М.С. Лазаренко