Єдиний унікальний номер 341/334/26 
Номер провадження 1-кп/341/131/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року        місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження від 19.02.2026 № 12026091140000040, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Крилос, який проживає та зареєстрований за адресою:     АДРЕСА_1 , не одружений, не працюючий, з середньою спеціальною освітою, українець, громадянин України, на утриманні одна малолітня дитина, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України. 
установив
ОСОБА_4 вчинив незаконну переробку вогнепальної зброї, незаконне поводження зі зброєю, а саме придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу за наступних установлених судом обставин.
У середині січня 2026 року (більш точну дату досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_4 , здійснюючи прибирання на горищі стодоли за місцем свого постійного проживання у АДРЕСА_1 , виявив одноствольну мисливську рушницю з маркуванням № НОМЕР_1 ) та чотири предмети, схожі на набої, які привласнив та надалі, не маючи дозволу на право зберігання і носіння зброї, незаконно зберігав за місцем свого проживання, 
Під час зберігання вказаної зброї у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_4 вирішив переробити наявну у нього одноствольну мисливську рушницю у короткоствольну вогнепальну зброю.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно та всупереч вимогам чинного законодавства, за допомогою ручної пили з металу, у невстановленому досудовим розслідуванням місці і час, самовільно вкоротив ствол мисливської рушниці до залишкової довжини 270 мм, а її приклад – по шийку, у результаті чого вказана рушниця втратила своє попереднє цільове призначення, як одноствольна гладкоствольна куркова мисливська рушниця та набула якостей гладкоствольної вогнепальної зброї.
Після перероблення одноствольної гладкоствольної куркової мисливської рушниці на короткоствольну вогнепальну зброю ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та розуміючи, що не має дозволу на право зберігання вогнепальної зброї, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та будучи обізнаним про те, що за незаконне поводження з вогнепальною зброєю передбачена кримінальна відповідальність, бажаючи незаконно володіти та користуватись переробленою ним зброєю, діючи умисно у порушення вимог п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 17.06.1992 № 2471-ХІІ із змінами і доповненнями, не маючи дозволу на право зберігання і носіння вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових пристроїв, діючи у порушення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, зі змінами і доповненнями, заховав перероблену одноствольну мисливську рушницю та знайдені раніше чотири предмети, схожі на набої, у себе вдома, у АДРЕСА_1 , де й незаконно зберігав їх до 19 лютого 2026 року. 
У вказаний день ОСОБА_4 , маючи намір використати знайдену ним та перероблену у вогнепальну зброю одноствольну куркову мисливську рушницю взяв її зі схованки разом з 4 набоями та попрямував у лісовий масив поблизу с. Вікторів Галицької територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, де помістив один набій у канал ствола переробленої ним рушниці і здійснив постріл.
Цього ж дня, 19.02.2026 ОСОБА_4 був виявлений у лісовому масиві поблизу с. Вікторів Галицької територіальної громади працівниками поліції, які прибули на повідомлення про постріли у лісі, і під час огляду виявили в останнього та вилучили перероблену у вогнепальну зброю одноствольну куркову мисливську рушницю придатну для стрільби, у тому числі з мисливськими патронами 16-го калібру, а також іншими боєприпасами 16 калібру, виготовлену саморобним способом шляхом укорочення ствола до залишкової довжини 270 мм та вкорочення прикладу до шийки, яка є бойовою гладкоствольною вогнепальною зброєю, що не відноситься до мисливської чи спортивної – обрізом одноствольної куркової мисливської рушниці моделі «ЗХ», № НОМЕР_2 , 16-го калібру, з гільзою у каналі ствола, яку ОСОБА_4 не зміг вийняти, та три набої 16 калібру, що були у нього. 
З огляду на викладене, суд визнає ОСОБА_4  винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки він вчинив незаконну переробку вогнепальної зброї, незаконне поводження зі зброєю, а саме придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.
Водночас розгляд кримінального провадження стосовно   ОСОБА_4  здійснювався у межах пред`явленого йому обвинувачення.
Оскільки обвинувачений у судовому засіданні вину визнав, повністю підтвердив викладені в обвинувальному акті фактичні обставини справи, аналогічні пред`явленому обвинуваченню, їх не оспорює, за згодою всіх учасників судового розгляду і відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд обмежив обсяг досліджуваних доказів у цьому кримінальному провадженні, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, і обмежився допитом обвинуваченого, сумнівів у добровільності та правдивості позиції якого у суду немає, дослідженням документів, які стосуються характеристики обвинуваченого, процесуальних витрат і речових доказів. Водночас згода обвинуваченого щодо застосування положень частини 3 статті 349 КПК України зафіксована за допомогою технічного запису процесу судового засідання та письмовою розпискою особи.
Установлені судом обставини підтверджуються наступними доказами.
Показаннями допитаного у судовому засіданні обвинуваченого   ОСОБА_4 , який свою вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся та пояснив, що знайшов вдома на горищі рушницю та 4 набої, які привласнив. Раніше про рушницю не знав, припускає, що вона дідова, який помер приблизно у 2011 році. Десь приблизно через тиждень він обрізав ствол і приклад, щоб не була такою довгою і зручно було носити. Залишки прикладу і ствола викинув у старий ставок на території села. Пішов у ліс, щоб перевірити, чи рушниця працює. Це було 19.02.2026, що пам`ятає точно, бо в дочки тоді День народження. Там вистрілив з рушниці, після чого не зміг витягнути гільзу. Після цього приїхала поліція та все вилучила. Він одразу все розказав. Дуже шкодує, що так вчинив, оскільки потрібно було рушницю віднести у поліцію.
За встановлених обставин, суд вважає, що винуватість   ОСОБА_4  у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винуватим.
У судових дебатах прокурор просив призначити обвинуваченому покарання: за ч. 1 статті 263-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за частиною 1 статті 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців. На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців.
Сторона захисту просила застосувати положення статті 75 КК України. При цьому ОСОБА_4 просив не позбавляти його волі, оскільки щиро кається у вчиненому, злочини вчинив необдумано, нікому не хотів заподіяти нічого поганого, точно більше такого не повторить. 
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому згідно зі статтею 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до статті 67 КК України, відповідно до змісту обвинувального акта не встановлено.
При цьому суд не вправі вийти за межі обвинувачення і врахувати наявність рецидиву злочинів як обтяжуючої покарання обставини.
Відповідно до змісту висновку досудової доповіді органу пробації, дослідження інформації, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_4 за місцем його проживання, роботи, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, високий рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також високий рівень імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства у виняткових випадках. Зважаючи на те, що виявлено фактори ризику вчинення повторного правопорушення (криміногенні потреби) у випадку ухвалення судом рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне крім обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на обвинуваченого додаткові обов`язки, передбачені ч. 3 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить з того, що відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню винними та іншими особами нових кримінальних правопорушень, та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи - воно має бути законним, пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
З огляду на викладене, зважаючи на наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, поведінку обвинуваченого під час судового розгляду справи, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у межах санкції частини 1 статті 263 КК України у виді позбавлення волі, у межах санкції частини 1 статті 263-1 КК України у виді позбавлення волі, які будуть необхідними і достатніми для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Остаточне покарання суд вважає за необхідне визначити з урахуванням приписів частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішуючи питання можливості застосування статті 75 КК України, суд виходить з такого.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 759/13520/18, суд касаційної інстанції не взяв до уваги доводи прокурора про наявність у особи непогашеної судимості, оскільки це відповідно до закону не є перешкодою для застосування до нього ст. 75 КК України (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 337/3654/16-к, від 28 травня 2020 року у справі № 753/13972/17).
Суд установив, що ОСОБА_4 засуджений вироком від 14.11.2007 за ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України. 09.11.2012 ОСОБА_4 умовно-достроково звільнений після засудження за частинами 3 статей 152, 153 КК України (особливо тяжкі злочини). Після цього ОСОБА_4 був засуджений за ч. 1 ст. 395 КК України вироком від 31.03.2017, тобто строк погашення судимості переривався. Звільнено ОСОБА_4 після відбуття строку покарання за ст. 395 КК України 23.03.2018. Отже, суд установив, що строк погашення судимості після засудження за тяжкі злочини за статтями 152, 153 КК України закінчувався у березні 2026 року (вісім років). Злочини у цій справі вчинено у січні-лютому 2026 року, тобто під час непогашеної судимості.
Наявність непогашеної судимості суд ураховує під час призначення покарання у цій справі у контексті особи винного.
Своєю чергою, установлення судом факту вчинення злочинів у цій справі під час непогашеної судимості, суд не вважає порушенням приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, перешкодою у застосуванні указаної норми КПК України.
Так, суд протокольною ухвалою під час визначення об`єму і порядку дослідження доказів визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень у цій справі, які ніким не оспорюються. При цьому наявність непогашеної судимості суд установив саме на підставі характеризуючих обвинуваченого даних, які суд постановив дослідити і дослідив з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Ці дані ураховуються під час призначення покарання.
При цьому приписи ч. 3 ст. 349 КПК України не містять застереження про необхідність дослідження саме усіх доказів у справі, або недослідження їх взагалі, якщо обставини справи не оспорюються сторонами.
Зважаючи на особу ОСОБА_4 , його ставлення до вчинених кримінальних правопорушень, беручи до уваги зміст досудової доповіді про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства у виняткових випадках, наявність в обвинуваченого на утриманні малолітньої дитини, його позитивну характеристику за місцем проживання, зважаючи на те, що з часу вчинення особою особливо тяжких злочинів минуло 20 років, суд на підставі статті 75 КК України дійшов висновку про можливість виправлення  ОСОБА_4  без відбування покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Іспитовий строк, необхідний для того, щоб  ОСОБА_4  довів своє виправлення без відбування покарання, суд встановлює тривалістю 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Застосовуючи положення статті 75 КК України, суд враховує те, що ОСОБА_4 обвинувачується у тяжких злочинах, пов`язаних із незаконним поводженням зі зброєю. При цьому суд бере до уваги те, що кримінальні правопорушення ОСОБА_4 вчинив за відсутності умислу заподіяння шкоди третім особам. Тобто, з огляду на обставини справи, характеристику ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про те, що обвинувачений не становить для суспільства на стільки високу небезпеку, що вимагає особливої суворості покарання та його обов`язкової ізоляції. Отже, суд вважає за можливе надати ОСОБА_4 можливість довести перед суспільством, що він став на шлях виправлення, як винятковий випадок.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати на проведення експертизи становлять 2674,2 грн і відповідно до вимог частини другої статті 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Запобіжний захід не застосовано.
Питання речових доказів суд вирішує на підставі статті 100 КПК України.
Керуючись статтями 100, 124, 368, 374, 376, 532 КПК України, статтями 65-67, 70, 75, 76, 263, 263-1 Кримінального кодексу України, суд
ухвалив
ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 263, частиною першою статті 263-1 КК України, та призначити йому покарання:
-за частиною першою статті 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
-за частиною першою статті 263-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
На підставі частини 1 статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити  ОСОБА_4  остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі статті 75 КК України звільнити  ОСОБА_4  від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.
На підставі статті 76 КК України покласти на  ОСОБА_4  наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Відповідно до статті 165 КВК України іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.
Стягнути з ОСОБА_4  на користь держави процесуальні витрати на проведення експертизи у розмірі 2674,2 грн.
Речові докази: 
-предмет, ззовні схожий на обріз гладкоствольної мисливської зброї із цифровим написом НОМЕР_1 , з вмістом в каналі ствола патрону 16-го калібру та три патрони до нього 16-го калібру знищити;
-диск із відеозаписом з нагрудної бодікамери за 19.02.2026 залишити зберігати у матеріалах кримінального провадження, які залишились у сторони обвинувачення.
Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Галицький районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

  Суддя	ОСОБА_5