Єдиний унікальний номер справи № 761/37406/24
Провадження № 22-ц/824/8870/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Борисової О.В.,
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

07 жовтня 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідачів. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є інвалідом 1 групи, категорії А, лежачий хворий, не здатен до самообслуговування та надзвичайно залежний від постійного стороннього догляду, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання відповідно до довідки до акту огляду МСЕКа за № 134952 від 08.07.11 року, а відповідно до висновку Інституту травматології та ортопедії НАМИ України у позивача мають місце наслідки компресійно-уламкового перелома тіла С5 хребця з мієлопатією спинного мозку з кістозною посттравматичною трансформацією спинного мозку на рівні С5-С6 хребців (за даними МРТ та СКТ зробленими в динаміці) з верхнім глибоким парапарезом, нижньою параплегією, провідниковими порушеннями чутливості та функції тазових органів. Виражені нейрогенні контрактури та осифікати кінцівок. Анкілози кульшових суглобів у розгинальному положенні та анкілози ліктьових суглобів у згинальному положенні. Стан після переднього корпородезу титановим трансплантатом (операція 01.11.2008). Внаслідок цього, він не здатен до самообслуговування та надзвичайно залежний від постійного стороннього догляду, також позивач зазначає, що він фізично не має можливості сісти в інвалідну коляску, не може звернутись до медичних закладів, відвідувати реабілітаційний центр, лікуватись санаторно-оздоровчих та лікувально-профілактичних закладах.
Так, позивач зазначає, що 08 липня 2011 року, йому було призначено першу групу інвалідності з ураженням опорно-рухового апарату довічно, довідка МСЕК № 134952, в якій вказано, що він потребує стороннього побутового та спеціального медичного догляду. 16 травня 2023 року позивач, пройшов мультиспіральну комп`ютерну томографію кульшових суглобів та кісток тазу, нативне обстеження, де спеціалістом, був зроблений висновок: з анамнезу - гетеротопічних осифікація. КТ-ознаки деформації кісток тазу та стегнових кісток, з множинними консолідованими переломами, осифікатами, анкілозом лобкового симфізу, ілео-сакральних з`єднань та кульшових суглобів - дані зміни також можуть відповідати сирингомієлії (2008р. травма ШВХ) та екзостозній дисхондроплазії. Також, Я пройшов мультиспіральну комп`ютерну томографію колінних суглобів, нативне обстеження, де спеціалістом, був зроблений висновок: з анамнезу - гетеропічна осифікація. КТ-ознаки деформації кісток колінних суглобів за рахунок здуття, з множинними осифікатами дані зміни також можуть відповідати сирингомієлії (2008р. травма ШВХ) та екзостозній дисхондроплазії. Синовіт лівого колінного суглобу.
11 липня 2023 року позивач звернувся до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі- ДОЗ), з проханням: реалізувати право на охорону здоров`я, у вигляді видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах. Листом № 061-061/Р-2277/1-2964/0301 від ДОЗ, йому було рекомендовано, звернутися до Державної установи «Інститут ортопедії та травматології Національної академії медичних наук України» 08 серпня 2023 року, він, керуючись Законом України «Про звернення громадян», надіслав на електронну адресу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної Академії Медичних Наук України», заяву з проханням: реалізувати право на охорону здоров`я, у вигляді видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах, а якщо видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах неможливо забезпечити в вашому закладі, ініціювати направлення його на лікування за кордон. Листом № 537 від 25 жовтня 2023 року від ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної Академії Медичних Наук України", було повідомлено, що спеціалістами даного закладу оперативне втручання не може бути проведене через те, що це може призвести до загрози життю позивача та не дати бажаних результатів.
25 жовтня 2023 року на електронну адресу Міністерства охорони здоров`я України (далі- МОЗ), він надіслав скаргу з проханням: реалізувати право на охорону здоров`я, у вигляді видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах, якщо видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах неможливо забезпечити в закладах охорони здоров`я України, направити його на лікування за кордон. Листом № 29/Р-13874/11505-зв від 13.11.2023 року від МОЗ, йому було повідомлено, що скаргу було направлено на розгляд до ДОЗ. Листом № 11.12.2023 року № 061-061/Р2274/5-5004/5301 ДОЗ, повідомив, що питання направлення пацієнта на лікування за кордон на період дії воєнного стану знаходиться поза межами компетенції ДОЗ. Листом № 29/Р-13126/2956-зв від 27.03.2024 року МОЗ, повідомило, що відповідно до пункту 2 наказу МОЗ від 05 квітня 2022 року № 574 «Про затвердження Критеріїв направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану та визначення закладів охорони здоров`я, які здійснюють координацію направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2022 року за № 414/37750 (із змінами), зазначено, що керівникам структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської міської військових адміністрацій поінформувати заклади охорони здоров`я щодо Критеріїв направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану та визначити в межах областей заклади охорони здоров`я, які здійснюють координацію направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану.
22 травня 2024 року, позивач керуючись тим, що в Україні діє доказова медицина, та що в Україні медична допомога надається відповідно до клінічних протоколів, та стандартів медичної допомоги, надіслав на електронну адресу ДОЗ заяву з проханням: надати інформацію, на підставі яких нормативних актів, був зроблений висновок, що хірургічне втручання з видалення (резекції) нейрогенних гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах не показано. Листом № 061-061/ Р-1230/2-2013/0301 від 13.06.2024 року від ДОЗ, йому було відмовлено в наданні даної інформації. 26 травня 2024 року на електронну адресу Міністерства охорони здоров`я України (далі- МОЗ), ним була надіслана скарга, з наступними вимогами: реалізувати право на охорону здоров`я, у вигляді видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах; якщо видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах неможливо забезпечити в закладах охорони здоров`я України, направити його на лікування за кордон. Листом № 29/Р-5943/7687-зв. від 08.08.2024 року від МОЗ, було відмовлено в реалізації його права на охорону здоров`я, мотивуючи це тим, що в переліку Критеріїв направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 квітня 2022 року № 574, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2022 року за № 414/37750, відсутня категорія пацієнтів, які потребують видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах. Інші вимоги скарги так і не були розглянуті.
Також зазначено, що МОЗ не затвердив клінічного протоколу щодо лікування гетеротопічних осифікатів, не організував порядок лікування пацієнтів з діагнозом: гетеротопічна осифікація, не підготував висококваліфікованих спеціалістів, які могли б проводити операції по резекції гетеротопічних осифікатів. Органи місцевого самоврядування не організували роботу медичних закладів щоб пацієнти з діагнозом: гетеротопічна осифікація, мали можливість отримати медичну допомогу у вигляді видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів. Лікарі можуть безпідставно відмовляти в лікуванні гетеротопічних осифікаті. Через бездіяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які реалізують державну політику в сфері охорони здоров`я, пацієнти з діагнозом гетеротопічна осифікація, обмежені в праві на охорону здоров`я, при цьому вони все одно сплачують податки на утримання медичних закладів та оплату праці спеціалістів, які позбавляють їх можливості отримати медичну допомогу. Позивач зазначає, що не має можливості поїхати за кордон на лікування, за рахунок коштів громадян Європейського союзу. ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної Академії Медичних Наук України», у листі-відповіді повідомив, що хірургічні втручання з приводу анкілозів всіх великих суглобів із залученням у процес зв`язкового апарату суглобів, судинно нервових пучків, на фоні тривалої гіпотрофії та атрофії м`язів, стійко сформованих вадних установок суглобів в даному закладі ніколи не виконувались. МОЗ повідомило, що станом на теперішній час відсутні галузеві стандарти у сфері охорони здоров`я, що стосуються лікування вищезазначених хвороб. У зв`язку з чим заклади охорони здоров`я можуть впроваджувати у своїй діяльності нові клінічні протоколи шляхом самостійного вибору міжнародних клінічних настанов, що передбачено Методикою розробки та впровадження медичних стандартів медичної допомоги на засадах доказової медицини, наказом МОЗ від 28.09.2012 № 751, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.11.2012 за № 2001/22313 (далі Методика).
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
1) зобов`язати Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, реалізувати право позивача на охорону здоров`я, у вигляді видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах, якщо видалення (резекції) гетеротопічних осифікатів на кульшових та колінних суглобах неможливо забезпечити в закладах охорони здоров`я України, направити його на лікування за кордон;
2) стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 30000 грн. компенсації моральної шкоди;
3) стягнути з місцевого бюджету Територіальної громади м. Києва (Київської міської ради) на користь ОСОБА_1 30000,00 гривень компенсації моральної шкоди.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 04 березня 2026 року позивач  ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
06 травня 2026 року до апеляційного суду від відповідача - Міністерства охорони здоров`я України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
07 травня 2026 року до апеляційного суду від відповідача - Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
Станом на день розгляду справи відзив від Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 04 червня 2026 року, з`явилися позивач ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити; представник відповідача Гладун А.І. та представник відповідача Кислицька Ю.О., які просили апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що відповідачі Міністерство охорони здоров`я України, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та Департамент охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) діють у межах наданих законом повноважень і не приймають рішень щодо показань та обсягів необхідного лікування, оскільки такі рішення віднесені до компетенції лікуючого лікаря та консиліуму лікарів; позивачем не доведено факту протиправної бездіяльності чи порушення його права на охорону здоров`я, зокрема щодо необхідності оперативного втручання або направлення на лікування за кордон, а також не підтверджено наявності критеріїв для такого направлення та неправомірності відмов; наявними в матеріалах справи медичними висновками та консиліумами встановлено, що оперативне втручання позивачу не показане, а рекомендовано консервативне лікування та реабілітація; МОЗ України та спеціалізовані заклади охорони здоров`я повідомили про можливість лікування в Україні та відсутність затвердженого клінічного протоколу щодо відповідного захворювання, при цьому лікувальна тактика визначається індивідуально; підстав для направлення позивача на лікування за кордон відповідно до чинного порядку та критеріїв не встановлено; вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними, оскільки позивачем не доведено наявності неправомірних дій відповідачів, факту завдання шкоди та причинного зв`язку між діями відповідачів і заявленими негативними наслідками, у зв`язку з чим відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке:
Доводом апелянта було те, що держава України та Міністерство охорони здоров`я України не розробили протоколи надання медичної допомоги у випадках, аналогічних стану позивача, що, на його думку, свідчить про порушення його права на охорону здоров`я.
Апеляційний суд зазначає, що захист прав та інтересів особи може здійснюватися у різних формах судочинства залежно від характеру спірних правовідносин: у порядку адміністративного судочинства - у спорах, що стосуються публічно-правових відносин та діяльності суб`єктів владних повноважень щодо невизначеного кола осіб; у порядку цивільного судочинства - у спорах приватно-правового характеру, що виникають між конкретними суб`єктами та стосуються порушення, невизнання або оспорювання цивільних прав та інтересів конкретної особи.
У цьому контексті колегія суддів враховує, що відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із приватноправових відносин, тоді як згідно зі статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій.
Публічно-правовий спір має місце у випадку, коли одна зі сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, а спір виникає саме у зв`язку з їх реалізацією.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори щодо перевірки законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, тоді як цивільна юрисдикція охоплює спори, що випливають із приватноправових відносин між конкретними суб`єктами.
У зв`язку з цим колегія суддів зазначає, що окремі доводи позивача, зокрема щодо відсутності належного нормативного врегулювання та клінічних протоколів лікування гетеротопічної осифікації, за своїм змістом стосуються організації системи охорони здоров`я та нормативного регулювання у відповідній сфері, тобто мають ознаки публічно-правового характеру і самі по собі не можуть бути самостійною правовою підставою для задоволення позову в порядку цивільного судочинства.
Разом з тим позовні вимоги та доводи апелянта також містять елементи приватно-правового характеру, оскільки фактично зводяться до твердження про необхідність проведення йому конкретного медичного втручання та неналежне реагування на його звернення щодо можливості такого лікування.
У цьому контексті апеляційний суд зазначає, що вимоги позивача про необхідність проведення оперативного втручання по суті спрямовані на визначення тактики лікування, однак медичні операції в Україні здійснюються виключно закладами охорони здоров`я відповідного профілю, а не Міністерством охорони здоров`я України чи органами місцевого самоврядування у сфері охорони здоров`я, які не є медичними закладами та не наділені повноваженнями безпосереднього надання медичних послуг.
Водночас апеляційний суд враховує, що позивач обґрунтовує свої вимоги також тим, що зазначені органи як суб`єкти владних повноважень у сфері охорони здоров`я могли впливати на організацію медичної допомоги та вирішення питання щодо направлення його на лікування за кордон, у зв`язку з чим саме в цій частині вони визначені ним як належні відповідачі.
Разом з тим заявлені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Основна суть позиції позивача полягає в тому, що з урахуванням його захворювання йому, на його переконання, повинно було бути забезпечено проведення конкретного оперативного втручання, однак таке втручання не було здійснено.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє позивача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд зазначає, що позиція позивача про необхідність проведення йому оперативного втручання належить до сфери спеціальних медичних знань, які виходять за межі загальних знань як учасників справи, так і суду.
Такі обставини не можуть встановлюватися виключно на підставі припущень сторони спору чи загальних міркувань, а підлягають доведенню належними та допустимими доказами спеціального характеру, зокрема висновками судово-медичних експертиз, консультативними висновками або іншими документами, складеними фахівцями у відповідній галузі медицини.
Як убачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції позивач прямо зазначав про небажання ініціювати призначення судової експертизи, мотивуючи це тим, що всі експертні установи, на його думку, можуть бути підпорядковані відповідачам, а отже, не є об`єктивними.
Водночас зазначені припущення не звільняють позивача від процесуального обов`язку доказування своєї позиції у встановленому законом порядку. Відмова від використання передбачених процесуальним законом засобів доказування не може бути підставою для звільнення від обов`язку доведення заявлених вимог. При цьому матеріали справи не містять жодного альтернативного належного та допустимого доказу, який би підтверджував необхідність проведення позивачу саме того оперативного втручання, про яке він зазначає.
Більше того, з матеріалів справи вбачається, що відповідне питання вже було предметом розгляду та оцінки фахівців у сфері охорони здоров`я, за результатами чого надано висновки про те, що з урахуванням стану здоров`я позивача, характеру та ступеня розвитку захворювання, запропоноване ним оперативне втручання є недоцільним та не показаним.
Доводи позивача про неналежне оформлення зазначених висновків, зокрема через відсутність окремого письмового протоколу консиліуму, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом. Законодавством не встановлено імперативної вимоги щодо єдиної форми оформлення рішень консиліуму у вигляді окремого протоколу, а тому саме по собі посилання на відсутність такої форми документування не свідчить про недійсність або неналежність наданих медичних висновків.
Зазначені медичні висновки були сформовані, зафіксовані у відповідних медичних документах та доведені до відома заінтересованих осіб у встановленому порядку, а також підтверджені відповідями медичних закладів, які не вбачали показань для проведення запропонованого позивачем оперативного втручання.
Разом з тим, наведена позиція медичних фахівців не має абсолютного характеру та могла бути спростована позивачем шляхом подання альтернативного експертного висновку, консультативного медичного висновку або іншого належного доказу, складеного компетентним спеціалістом у сфері медицини, який би містив обґрунтування необхідності проведення саме такого оперативного втручання.
Однак таких доказів матеріали справи не містять, у зв`язку з чим доводи позивача щодо обов`язковості проведення йому відповідної операції залишаються недоведеними.

Не може бути прийнято як належний та допустимий доказ посилання позивача на звернення до іноземного лікаря, а також твердження про те, що такий лікар нібито підтвердив необхідність проведення позивачу відповідного оперативного втручання.
Так, у суді апеляційної інстанції позивачем було подано лист, який, за його твердженням, складений уповноваженим лікарем іноземної держави та підтверджує доцільність проведення зазначеної операції. Водночас апеляційний суд не може прийняти зазначений документ як належний та достатній доказ з огляду на відсутність будь-яких відомостей щодо особи автора листа, його кваліфікації, спеціалізації, а також підтвердження наявності у нього відповідних професійних знань у сфері медицини, що безпосередньо стосується предмета спору. За таких обставин достовірність і належність зазначеного документа як доказу є недоведеною.
Крім того, навіть за умови формальної оцінки змісту зазначеного листа, апеляційний суд встановив, що в ньому відсутні прямі твердження про необхідність або медичні показання до проведення позивачу відповідного оперативного втручання. Навпаки, зі змісту документа вбачається, що автор лише зазначає про власну можливість виконання подібних операцій, тоді як питання про необхідність та доцільність їх проведення щодо конкретного пацієнта ставиться у залежність від додаткових медичних даних та результатів відповідних обстежень.
Таким чином, наведений позивачем лист не підтверджує ані наявності медичних показань до проведення операції, ані обов`язковості її виконання саме щодо позивача, а лише містить загальні відомості про можливість здійснення певного виду медичного втручання за умови наявності відповідних клінічних даних.
У свою чергу, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було надано зазначеному лікарю повний обсяг медичної документації та проведено належне клінічне обстеження, необхідне для формування висновку про показання до оперативного втручання.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами саме необхідність та обов`язковість проведення йому відповідного оперативного втручання.

Також не може бути прийнята позиція апелянта про те, що позивач обов`язково мав бути направлений за кордон. 
У цій частині апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, та зазначає наступне:
Згідно зі статтею 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (в редакції, чинній на момент звернення позивача до МОЗ), громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров`я України.
Державні органи зобов`язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там у період лікування.
Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 10 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 р. № 90), Міністерство охорони здоров`я України відповідно до покладених на нього завдань у сфері охорони здоров`я затверджує рішення про проведене лікування громадян за кордоном.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 р. № 1079 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2019 р. № 1187) затверджено Порядок направлення громадян України для лікування за кордон (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 1 Порядку, направленню для лікування за кордон з метою отримання медичної допомоги підлягають громадяни України (далі - громадяни) за умови неможливості надання такої медичної допомоги закладами охорони здоров`я України, що підтверджується висновком групи експертів відповідного профілю.
Пунктом 2 Порядку встановлено, що направлення громадян для лікування за кордон ініціюється спеціалізованими багатопрофільними або однопрофільними закладами охорони здоров`я, про що складається клопотання щодо необхідності направлення громадянина для лікування за кордон (далі - клопотання) у довільній формі. Клопотання надсилаються відповідними закладами охорони здоров`я до Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Також наказом МОЗ від 05.04.2022 № 574 «Про затвердження Критеріїв направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану та визначення закладів охорони здоров`я, які здійснюють координацію направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 12 квітня 2022 р. за № 414/37750, затверджено Критерії направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану.
Ці Критерії визначають категорії пацієнтів, медична та реабілітаційна допомога яким може надаватись за кордоном.
Лікарі закладів охорони здоров`я, які здійснюють координацію направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану (далі - заклади охорони здоров`я, які здійснюють координацію направлення громадян України для лікування за кордон), направляють за кордон для лікування пацієнтів, які потребують надання медичних послуг, доступність яких значно обмежена, а саме:
1. пацієнти з травмами, отриманими внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, які потребують надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги: травми голови/обличчя; 
2. пацієнти, які потребують надання комбустіологічної допомоги через такі ураження; 
3. діти з новоутвореннями, які потребують надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; 
4. дорослі пацієнти з новоутвореннями, які мають задовільний функціональний стан (ECOG 0-2; індекс Карновського 50-100; відсутність декомпенсованої супутньої патології) та потребують надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; 
5. діти з рідкісними (орфанними) захворюваннями, які потребують надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.
Тобто наведені норми Порядку направлення громадян України для лікування за кордон та підзаконні нормативно-правові акти у сфері охорони здоров`я не передбачають автоматичного або безумовного направлення особи за кордон лише у зв`язку з наявністю певного захворювання.
З аналізу наведеного правового регулювання вбачається, що направлення громадян України для лікування за кордон здійснюється виключно за наявності сукупності визначених умов, зокрема у разі:
- медичної необхідності отримання відповідного виду спеціалізованої або високоспеціалізованої допомоги; 
- неможливості надання такої медичної допомоги в закладах охорони здоров`я України; 
- підтвердження відповідних підстав уповноваженими медичними суб`єктами у встановленому порядку. 
Чинними Критеріями направлення громадян України для лікування за кордон на період дії воєнного стану визначено вичерпний перелік категорій пацієнтів, які можуть бути направлені на лікування за кордон, серед яких: пацієнти з наслідками збройної агресії, пацієнти з опіковими ураженнями, діти та дорослі з новоутвореннями за визначених умов, а також діти з рідкісними (орфанними) захворюваннями.
Таким чином, зазначені нормативні положення не містять категорії пацієнтів із діагнозом, на який посилається позивач, як такої, що підлягає безумовному або пріоритетному направленню за кордон у межах затверджених критеріїв. Це свідчить про те, що саме по собі встановлення діагнозу не є достатньою та самостійною підставою для направлення на лікування за кордон.
Окремо слід зазначити, що механізм направлення за кордон є не правом автоматичного задоволення вимог пацієнта, а процедурою, яка має виключно медико-правовий характер і базується на професійній оцінці стану пацієнта, можливостей надання допомоги в Україні та висновках уповноважених медичних комісій.
Отже, ключовою умовою застосування такого механізму є саме встановлення медичної необхідності проведення лікування за кордоном у зв`язку з неможливістю його надання в Україні, що підтверджується відповідними медичними висновками та є обов`язковим елементом процедури.
Водночас, як вже зазначалося апеляційним судом, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували як медичну необхідність направлення позивача для лікування за кордон, так і неможливість надання йому необхідної медичної допомоги в закладах охорони здоров`я України.
Більше того, матеріали справи містять відомості про те, що питання щодо тактики лікування позивача, включно з можливістю оперативного втручання та альтернативних методів лікування, розглядалося профільними медичними фахівцями, які дійшли висновку про відсутність показань до запропонованого позивачем виду оперативного втручання та про можливість застосування консервативного лікування.
За таких обставин доводи апелянта про обов`язковість направлення позивача за кордон є необґрунтованими, оскільки не відповідають як змісту чинного нормативного регулювання, так і фактичним обставинам справи.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що направлення позивача для лікування за кордон можливе виключно за умови доведення сукупності передбачених законом критеріїв, зокрема медичної необхідності такого направлення та неможливості надання відповідної допомоги в Україні, чого у даному випадку позивачем доведено не було.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд зазначає, що встановлення факту порушення права є необхідною передумовою для виникнення деліктної відповідальності та, відповідно, підставою для відшкодування моральної шкоди.
Як убачається з матеріалів справи та з висновків, викладених у цій постанові, доводи позивача щодо порушення його права на охорону здоров`я, неналежного реагування відповідачів, а також необхідності направлення на оперативне лікування та за кордон, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Судом не встановлено протиправної бездіяльності чи неправомірних дій відповідачів, які б перебували у причинному зв`язку з тими негативними наслідками, на які посилається позивач.
Водночас саме на наявності зазначених, на думку позивача, порушень ґрунтувалися вимоги про відшкодування моральної шкоди. Проте, оскільки факт порушення права позивача не доведений і судами не встановлений, відсутня одна з обов`язкових умов цивільно-правової відповідальності - протиправна поведінка відповідачів.
Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані факту завдання моральної шкоди у розумінні статті 23 Цивільного кодексу України, ані причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та заявленими ним моральними стражданнями. Саме по собі незадоволення вимог щодо обраного способу лікування, за відсутності встановленого порушення прав, не може автоматично свідчити про наявність моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, оскільки заявлені вимоги є похідними від недоведених порушень прав позивача та не підтверджені належними доказами відповідно до вимог цивільного процесуального закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

О.В. Борисова