Провадження № 2/537/104/2026
Справа № 536/1866/25

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.05.2026 року Крюківський районний суд м. Кременчука у складі: 
головуючого судді  Мартишевої Т.О., 
за участю секретаря  Антохіної Ю.С.,
представника позивача  Івахи О.І., 
відповідача   ОСОБА_1 ,
представника відповідача Саливон С.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Кременчуці цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іваха Олег Іванович, до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:
До Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області відповідно до ухвали судді Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року для розгляду за підсудністю надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іваха Олег Іванович, до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У позовній заяві позивач вказує, що з 19.02.1989 року відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , мати позивачки, перебували у шлюбі, у якому народилося двоє дітей: - ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_2 . Однак ще з раннього дитинства позивачки відповідач самоусунувся від виховання, фактично покинув сім`ю, переклавши всі батьківські обов`язки на матір позивачки - ОСОБА_3 . Шлюб розірвано 13.11.1996 року, а згодом відповідач уклав новий шлюб з іншою жінкою. У 2010 році відповідач звернувся з позовом до Нововолиснького міського суду Волинської області проти матері позивачки про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини (позивачки у справі), ініціювавши ДНК-тест на батьківство. Згодом позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, тому що тест підтвердив, що він є біологічним батьком, однак сам факт глибоко закарбувався у пам`яті позивачки, якій на той час було 16 років. Після подій 2010 року відповідач продовжив залишатись осторонь позивачки. І лише у 2024 року відповідача віднайшли посадові особи РТЦК та СП, коли рідний брат позивачки - ОСОБА_4 , загинув під час захисту Батьківщини і з`явилася можливість отримати одноразову грошову допомогу. Уся вищевказана ситуація негативно впливає на позивачку, вона не планує мати нічого спільного з відповідачем, не хоче, щоб за законом він претендував на її спадщину, щоб у разі його непрацездатності він міг стягувати з неї аліменти, тощо. У зв`язку з викладеним позивачка звернулася до суду з метою позбавлення відповідача батьківських прав щодо неї. Зазначає, що переважна кількість батьківських прав та обов`язків стосується дитини до досягнення нею повноліття, проте й після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється та батьківські права продовжують існувати. Відсутня будь-яка норма закону, що забороняє повнолітній дитині звернутися з позовом про позбавлення батьківських прав. Наразі практика ВС на рівні Об`єднаної палати змінилася і свідчить, що навіть повнолітня донька може звернутися до суду про позбавлення батьківьких прав батька, який не виконував і не виконує свої батьківські обов`язки. Позивачка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 і за цей 31 рік обсяг участі відповідача, як батька, у життні позивачки звівся до наступного: - жодної телефонної розмови між позивачкою та відповідачем не було за все життя; - відповідач не виявляв жодної участі у сфері оствіти, здоров`я, дозвілля або виховання позивачки, після отримання інформації про вагітність матері позивачки повідомив, що не готовий знов стати батьком і вимагав перервати вагітність, навіть надіслав кошти на аборт; - жодної додаткової матеріальної допомоги на утриманні дитини не було, лише примусове виконання рішення суду про сплату аліментів у мінімальному розмірі - 1/3 доходу на двох дітей; - особисті контакти звелись до декількох короткотривалих епізодів, що бальше нагадували формальні та вимушені контакти, аніж прояв батьківської турботи: коли позивачці був 1 рік - вимога зробити ДНК-тест на батьківство, коли позивачці було 5 років - одноразове побачення, що залишилося лише у спогадах матері, коли позивачці було 11 років - коротке (на декілька годин) спільне перебування разом із братом, коли позивачці було 16 років - зустріч тривалістю до 10 хв. у рамках проходження ДНК-тесту на батьківство. Згодом, у 2024 році після загибелі брата позивачки під час захисту Батьківщини, коли виникли підстави отримати одноразову грошову допомогу через це від держави, відповідач відмовився написати відмову від половини грошової допомоги, і водночас, вирішив не писати заяву на її прийнятя, мотивуючи тим, що дослівно «не хоче спрощувати нам життя». Відповідач максимально можливо ухилився від участі у житті позвачки ще з народження такої, оскільки, окрім сплати мінімальних аліментів: - переконував матір позивачки зробити аборт, - не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, - не забезпечив необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно вплинуло на її фізичний розвиток як складову виховання, - не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, - не надав доступу до культурних та інших духовних цінностей, - не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявив інтересу до її внутрішнього світу, - не створив умов для отримання нею освіти. Таке повне ігнорування, емоційна відсутнісь та відчуття покинутості мали руйнівний вплив на психіку позивачки: - із дитинства вона жила з відчуттям провини, адже батько не бажав її народження, з нею не спілкувався, не визнавав її до такої міри, що добився здачі ДНК-тесту на батьківство; - постійно порівнювала себе з іншими дітьми, які мали справжніх татів, що формувало комплекс меншовартості; - уникала довіри до чоловіків, не могла сфорувати здорову модель стосунків; - замикалась у собі, уникала обговорення теми родини. У зрілому віці, у тому числі, на тлі цих переживаь у позивачки діагностовано F.32.10 дересивний розлад лікарем-психіатром та призначено лікування. Психологічний стан позивачки не є ситуативною реакцією, а є результатом тривалого та стійкого емоційного дефіциту, сформованого внаслідок байдужості та фактичного ігнорування з боку батька. Усе це підтверджує, що відсутність участі відповідача мала травматичний та хронічний характер впливу на психіку позивачки. Водночас, відповідач юридично залишаючись її батьком, зможе реалізувати свої права, що стане додатковим стресовим фактором погіршення стану позивачки, оскільки він зможе після 31-року ухилення від батьківських обов`язків: - вимагати утримання від повнолітньої доньки (ст. 202 СК України); - вимагати сплати донькою аліментів, додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ст. 203 СК України); - успадкувати її майно (ст. 1261 ЦК України); - вимагати доступу для виховання та спілкування з внуками та правнуками (ст. 257 СК України); - вимагати пілкування від внуків та првнуків (ст. 264 СК України); - успадкувати майно внуків та правнуків (ст. 1261 ЦК України). Задля унеможливлення цього, враховуючи викладене, позивачка просить суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_2 . 
Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків, що не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Зобов`язано третю особу - виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, надати до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області письмовий висновок щодо розв`язання спору.
17 жовтня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, як органу опіки та піклування, ОСОБА_5 , згідно яких зазначено, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 6 СК України - дитиною є особа до досягнення нею вісімнадцятирічного віку. Чинне законодавство не передбачає механізму розгляду органами опіки та піклування питань щодо позбавлення батьківських прав стосовно повнолітніх осіб. Рішення про надання висновку щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав приймається органом опіки та пілкування на спідставі матеріалів, підготовлених Комісією з питань захситу прав дитини. Оскільки діяльність Комісії пошируєтьсчя лише на осіб віком до 18 років, вона не уповноважена розглядати питання, що стосуються повнолітніх дітей. 
01 грудня 2025 року до суду надійшов письмовий відзив відповідача ОСОБА_1 , у якому відповідачем зазначено про невизнання позовних вимог. Щодо участі у судовому розгляді справи, як третьої особи, органу опіки та піклування відповідачем зазначено, що жодне положення діючого законодавства України не визначає обов`язковості такої участі по цивільних справах, де позивачем є повнолітня 31-річна особа, яка подала заяву про позбавлення батьківських прав. Ні Конституцією, ні законами України не передбачений обов`язок органів опіки та піклування, якими є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад приймати участь по цивільних справах, порушених за позовом повнолітнього 31-літнього позивача, навіть про позбавлення батьківських прав, а тим більше давати по цих справах якісь незаконні висновки, що також підтверджується судовою практикою Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, навіть якщо у справі по дитині, коли висновок органу опіки та піклування є обов`язковим, справа може бути розглянута і без такого висновку, коли його з тих чи інших причин отримати не можна. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до нього відповідач не визнає, оскільки вони не засновані на діючому законодавстві України, оскільки: 1. Позовна заява про позбавлення його батьківських прав заявлена поза межами строків, визначених діючим законодавством України та постановами Верховного Суду щодо віку дитини, які в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинні враховуватися судами при розгляді справ як правові висновки. 2. Позовна заява ОСОБА_2 обґрунтована не релевантною практикою вищої судової інстанції та з явним перекручуванням змісту постанови Об`єднаної палати Касаційного суду від 29.01.2024 року у справі № 185/9339/21, що свідчить про недобросовісність позивача та зловживання процесуальними правами. 3. Позовна заява подана безпідставно, оскільки він не порушував ні прав, ні свобод позивача, тобто заявлена безпідставно, які б силу вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України міг би захистити суд. 4. Позовна заява ні в її тексті, ні в додатках не містить жодного належного та допустимого доказу, який міг би підтверджувати позовні вимоги ОСОБА_2 . 
Зазначає, що законодавець встановив, що з 14 років позивачка, якщо їй так хотілось, могла подати такий позов, але не у віці 31 року. Діюче законодавство не дає їй право порушувати такий позов після досягнення вказаного 18-річного віку, в діючому законодавстві існує чітке визначення меж подання вказаного позову і чітке визначення меж віку поняття «дитина». Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав може звернутись сама дитина, яка досягла 14 років. Згідно із ст. 6 СК України правовий статус дитини має особав до досягнення нею повноліття (ч.1), малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років, неповнолітньою вважається дитина у віці від 14 до 18 років (ч.2). Відповідно до статті 1 Конвенції ООН про права дитини Дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18 річного віку. Якщо за законом, застосованим доданої особи, вона не досягла повноліття раніше. Аналогічне визначення міститься в Законі України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ, в Законі України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811 -ХІІ, в Законі України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-ІІІ, в Законі України «Про протидію торгівлі людьми» від 20.09.2011 №3739-VІ. Такі ж визначення дитини до 18 річного віку маються також в Конвенції про мінімальні норми соціального забезпечення Класифікація від 28.06.1952, є Європейському кодексі соціального забезпечення, класифікація від 06.11.1990 № ЕТS N 139, в Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми від 16.05.2005. 
З п. 18 Пленуму ВСУ від 30.03.2007 №3 «Про практику затосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями) слідує, що особи можуть позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України (п.16). 
Зазначає, що з тексту позовної заяви взагалі не вбачається, з яких правових підстав його пробують незаконно позбавити батьківських прав, але в тексті викладені саме наведені у вказаній статті СК України підстави. 
ОСОБА_2 могла скористатися правом на подання такого позову тільки коли мала він від 14 до 18 років, але ним не скористалася і повинна в силу вимог ч. 4 ст. 12 ЦПК України нести ризик настання наслідків, пов`язаних з не вчиненням нею вказаних процесуальних дій.
Вважає, що позивачка умисно, недобросовісно, зловживаючи процесуальними правами та перекручуючи зміст постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2024 року у справі №185/9339/21, вихвачуючи окремі частини і положення з вказаної постанови, умисно неравильно будує позовні вимоги. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов переконання, що якщо право на позов існувало на момент звернення до суду, то спір має бути розглянутий по суті, й подальші описані зміни у спірних правовідносинах не можуть вплавати на правовий результат вирішення спору по суті судом. Так, на день звернення до суду дитині виповнилося 17 років і 5 місяців, а повноліття він досяг вже після відкриття судом першої інстанції провадження у справі. У зазначені справі маються інші сорони, наявна третя особа, яка надавала висновок відповідно до вимог діючого законодавства, кардинально інші обставни справи та відмінні фактичні дані, інші докази на підтвердження позиції позивача, який подав позов у встановлений діючим законодавством строк, тобто своєчасно, але внаслідок тривалості розгляду справи при доведеності позовних вимог належними та допустимими доказами не зміг отримати позитивне судове рішення лише внаслідок того, що на момент його ухваленя мав вік більше 18 років. Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності існування підстав, передбачених законом для позбавлення батьківських прав відповідача. Разом із цим, мотивуючи відмову у позові суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Саме внаслідок викладених обставин та висновків вищою судовою інстанцією в постанові від 29.01.2024 року у справі № 185/9339/21 був зроблений висновок, що приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. Вказана судова практика не є релевантною.
З вказаного вбачається, що позовна заява ОСОБА_2 про позбавлення відповідача батьківських прав носить штучний характер і не може бути задоволена, оскільки є явно незаконною. Вважає, що позов заявлений умисно, щоб примусити його нервувати, витрачати гроші в період пенсії на адвоката, витрачаючи час і нерви на судові засідання.
Зауважує, що діюче законодавство дає право кожному громадянину звернутися до суду, але за умови, що його права, свободи чи інтереси порушені і отримати захист саме порушених прав. Про це чітко вказано у ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, та підтверджується судовою практикою. Верховний Суд виходить з того, що вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
На думку відповідача, з позову ОСОБА_2 взагалі неможливо встановити з яких саме підстав, передбачених ст. 164 СК України позивач бажає, хоч і поза межами встановлених законом строків, позбавити його батьківських прав. Єдине, що можна зрозуміти за низкю оповідань, те що він нібито «у житті позивачки за 31 рік … максимально можливо ухилився від участі у житті позивачки ще з народження». 
Згідно постанови ВС від 05.08.2025 року у справі № 509/2811/23, підстави для позбавлення батьківських прав, закріплені в статті 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. 
Судова практика виходить з того, що ухилення батьків він виконання своїх батьківських обов`язків має місце, кли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, ліквання дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусівдомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовний цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за мови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Наведені у позові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав законодавством не передбачені. 
Також, у п. 15 Пленуму ВСУ від 30.03.2007 №3 «Про практику затосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями) зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. 
В порушенням вимог цивільного процесуального закону ні в тексті, ні в додатках позовної заяви ОСОБА_2 не міститься належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. 
З урахуванням викладеного, відповідач ОСОБА_6 просить суд відмовити позивачу ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до нього про позбавлення батьківських прав або закрити провадження у справі з відшкодуванням понесених ним судових витрат. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним судові витрати, пов`язані із наданням пофесійної правничої допомоги. 
09 грудня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Івахи О.І., згідно якої зазначено, що на думку сторони позивача відзив наповнений емоційними звинуваченнями на адресу позивачки, акцентом на її вік і що вона мала право на цей позов лише у період з 14 до 18 років, хоча жодна норма закону цього не забороняє. Позиція відповідача звелась до того, що після 18 років позивачка втратила право на подання такого позову. Такий підхід фактично робить безправною позивачку, судовий захист ілюзорним і ситуацією патовою, очевидно, що живучи без батька, який її покинув змалечку, вже у віці з 14 до 18 років їй було не до того, щоб подавати позов до суду, пріоритетним було навчання, розвиток, необхідність заробляння коштів. 
Зазначає, що на 47 сторінках відзиву взагалі відсутнє спростування позиції позивачки, викладеної у позовній заяві (наприклад, що проявляв інтерес до позивачки, спілкувався з нею, піклувався про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя).
Підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання позивачки.
До відзиву не долучено жодного доказу по суті справи, який спростовує позицію позивачки про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач користується правами батька, коли йому це вигідно, наприклад, не написав відмову від половини грошової допомоги (яка підлягає виплаті через загибель рідного брата позивачки), і водночас, вирішив не писати заяву на її прийняття половини. Мотивуючи тим, що дослівно «не хоче спрощувати нам життя».
Позов поданий через порушення права позивачки на належне батьківське виховання, а також захист законних інтересів, щоб відповідач не міг: - вимагати утримання від повнолітньої доньки; - вимагати сплати донькою аліментів, додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю; успадкувати її майно; - вимагати доступу для виховання та спілкування з внуками та правнуками; - вимагати піклування від внуків та правнуків; - успадкувати майно внуків та правнуків.
Ст. 165 СК України справіді визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 8 КУ норми Конституції України є нормами прямої дії. Водночас ст. 24 визначає, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Вважають, що у контексті ст. 24 КУ потрібно трактувати ст. 165 СК України, яка містить лише початкову темперальну межу - з 14 років і така не закінчується після досягнення повноліття, оскільки за протилежного трактування має місце дискримінація за віком. Принагідно, Конституційний Суд України вказав, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Понад те, у законодавстві України відсутня норма, що забороняє подавати такі позови після досягнення повноліття.
Серед десятків норм закону і практики Верховного Суду, наведених у відзиві, немає такої, де вказано, що не може бути позбавлено батьківських прав за позовом повнолітньої дитини.
Щодо підстав для позбавлення батьківських прав, то такі викладені у позовній заяві (зокрема, п. 31), що Відповідач: - переконував матір позивачки зробити аборт; - не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; - не забезпечив необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно вплинуло на її фізичний розвиток як складову виховання; - не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; - не надав доступу до культурних та інших духовних цінностей; - не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; - не виявив інтересу до її внутрішнього світу; - не створив умов для отримання нею освіти. Знаковим є також те, що, коли позивачці було 16 років, то ініціював ДНК-тест на батьківство, звернувся в суд щодо цього, чим завдав непоправної психологічної травми позивачці. 
Тобто, діяння відповідача промовисто свідчать про ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання позивачки, що за п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.
У позовній заяві справді наявне посилання на постанову Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2024 року у справі № 185/9339/21 - це єдине, що відповідає дійсності з наведених в у відзиві цитат відповідача. Закиди щодо перекручення положень з цієї постави є абсурдними, оскільки у п. 24 позовної заяви Представник Позивачки безпосередньо навів 7 дослівних цитат з цієї постанови, а саме: Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Показовим є те, що у цій постанові КЦС у складі ВС не застосував норму закону чи іншу практику ВС, яка визначає, що позбавити батьківських прав можна в Україні лише щодо дитини, яка не досягла 18 річного віку. На переконання сторони позивача, це пов?язано із тим, що такої норми закону чи практики ВС просто не існує.
Ключове право позивачки, яке порушив відповідач - це право на належне батьківське виховання (ч. 1 ст. 152 СК України). Показовим є те, що серед 47 сторінок відзиву не знайшлось місця хоч визнати те, що позивачка є його донькою. Водночас Відповідач за ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України був зобов?язаний, зокрема: - виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, - піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, - забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідач цього не робив. Це його вибір і його послідовна позиція протягом десятиліть. Однак позивач переконана, що за такого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання позивачки буде аморально продовжувати бути носієм прав батька із можливістю: - вимагати утримання від повнолітньої доньки (ст. 202 СК України); - вимагати сплати донькою аліментів, додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ст. 203 СК України); - успадкувати її майно (ст. 1261 ЦК України); - вимагати доступу для виховання та спілкування з внуками та правнуками (ст. 257 СК України); - вимагати піклування від внуків та правнуків (ст. 264 СК України); - успадкувати майно внуків та правнуків (ст. 1262 ЦК України).
Наслідки порушення прав позивачки наявні вже сьогодні. Так, таке повне ігнорування, емоційна відсутність та відчуття покинутості мали руйнівний вплив на психіку позивачки: із дитинства вона: - жила з відчуттям провини - адже батько не бажав її народження, з нею спілкувався, не визнавав її, до такої міри, що добився здачі ДНК-тесту на батьківство; - постійно порівнювала себе з іншими дітьми, які мали справжніх татів - що формувало комплекс меншовартості; - уникала довіри до чоловіків, не могла сформувати здорову модель стосунків; - замикалась у собі, уникала обговорення теми родини. У зрілому віці, у тому числі, на тлі цих переживань у позивачки діагностовано F.32.10. депресивний розлад. Отже, психічний стан позивачки порушений, у тому числі, ухиленням відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання позивачки.
Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, захист законних інтересів є самостійною підставою для звернення до суду. Якраз те, що відповідач, маючи права батька, зможе реалізовувати вищезазначені у вдповіді на відзив права, стало додатковою підставою для звернення до суду.
Позивачка надала той обсяг доказів, який змогла зібрати на підтвердження позовних вимог, твердження відповідача, що до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження позовних вимог є недостовірним і банально спростовується змістом позовної заяви. Принагідно, відповідач не надав жодного доказу, який спростовує позицію позивачки, хоча обов?язок доказування (у разі відмови у визнанні позову) на нього також покладено ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
З урахуванням викладеного просив задовольнити позовні вимоги.
09 лютого 2026 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про відмову від надання відповідей на поставлені позивачем у позовній заяві запитання (у порядку ч.6 ст. 93 ЦПК України). 
10 лютого 2026 року до суду на виконання ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2025 року надійшло рішення №138 виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області від 05 лютого 2026 року щодо визнання неможливим надання висновку щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно повнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з відсутністю законодавчо визначених повноважень. 
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 лютого 2026 року підготовче провадження у справі закрито, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Іваха О.І., у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві та відповіді на відзив обставини.
Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача - адвокат Саливон С.О., у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, підтримуючи доводи письмового відзиву. У подальшому відповідач та його представник звернулися до суду за заявами про закінчення судового розгляду справи у їх відсутність.
Представник третьої особи - виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, як органу опіки та піклування, Думич І.О., у судові засідання з розгляду справи по суті не з`явилася, звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи у відсутність представника. 
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що позивачка у справі - ОСОБА_2 , є її дочкою, відповідач - ОСОБА_1 , колишнім чоловіком. Дитина ОСОБА_2 народилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, з яким вони давно розлучені. До вагітності свідка дочкою відповідач поставився негативно, хотів щоб вона зробила аборт, надсилав для цього гроші. Під час вагітності свідка вони з відповідачем не проживали разом, ОСОБА_1 перебував у м. Києві та у м. Кременчуці. Після народження дочки відповідач ставив під сумнів своє батьківство, хотів провести тест. В цей час він проживав у м. Кременчуці. Дочка проживала із свідком від народження до вступу до вищого навчального закладу, свідок займалася її вихованням, навчанням, лікуванням, допомагали дідусь і бабуся, у подальшому позивачку також виховував другий чоловік свідка - ОСОБА_7 , який в повному обсязі забезпечував та утримував дитину ОСОБА_2 , купував продукти харчування, одяг, все необхідне. Відповідач не брав участі у жодній сфері життя дитини - освіті, здоров`ї, дозвіллі, побуті, тощо. Зустрічей у відповідача з донькою було чотири: у річному, п`ятирчному віці дитини, в одинадцятирічному віці була прогулянка батька з донькою та її братом, та востаннє, під час проходження ДНК-тесту, але відповідач тоді з донькою не спілкувався. Телефонний зв`язок з донькою батько не підтримував. Відповідач подавав до суду позов про виключення відомостей про нього як батька, була призначена експертиза, яка підтвердила батьківство. Після поїздки до м. Києва для проведення експертизи донька стала більш замкнутою, ці обставини вплинули на неї, вона сприйняла їх як фактичну відмову батька від неї, знадобилася допомога психолога. Поведінка відповідача щодо дочки після того як він впевнився, що це його дитина, не змінилася, він не контактував з нею, самоусунувся від виховання. 
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що з 2007 року він проживає однією сім`єю з ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки ОСОБА_2 . Вони проживали всі разом, спільно з ОСОБА_3 виховували ОСОБА_8 . До дитини він відносився як до рідної, піклувався, лікував коли вона хворіла, забезпечував, в них склалися теплі відносини. На випускному ОСОБА_2 він був у ролі батька. Брат позивачки, ОСОБА_4 , називав його «батею». Свідку відомо, що з 2007 року відповідач не виявляв бажання поспілкуватися з дочкою, не брав участі у жодній зі сфер її життя. Може пояснити, що під час проведення експертизи та ДНК-тесту атмосфера вдома була тяжкою, ОСОБА_8 після повернення з м. Києва була пригнічена, не піддавалася до розмови. 
З`ясувавши позицію сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Нововолинськ Волинської області, згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 29 липня 1994 року Нововолинським відділом реєстрації актів громадянського стану (т.1 а.с. 15, 61), її батьком є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 21 лютого 1995 року Нововолинським відділом реєстрації актів громадянського стану, ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Нововолинськ Волинської області народився рідний брат позивачки ОСОБА_4 , батьком якого є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 (т.1. а.с. 16, 60).
Відповідач ОСОБА_1 та мати позивачки ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 1989 року, шлюб розірвано 13 листопада 1996 року, актовий запис про розірвання шлюбу Крюківського відділу ДРАЦС Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області № 386 від 13 листопада 1996 року, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00011947870 від 26.03.2013 року, копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (т.1 а.с. 17-18, 19, 59, 65).
З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Нововолинського міського суду Волинської області перебувала цивільна справа № 2-36-11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. Згідно із копією ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2011 року, яка набрала закнної сили 27 січня 2011 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини було залишено без розгляду за заявою позивача (т.1 а.с. 25).
Згідно з копією висновку судово-медичної експертизи Київського міського бюро судмедекспертизи № 420 від 01 листопада 2010 року по ц/с № 2-1350/10, на підставі ухвали судді Нововолинського міського суду Волинської області, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 складає значення не менше 99,999999%, біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 практично доведене (т.1 а.с. 21-24, 66-67).
На підтвердження доводів позову позивачкою ОСОБА_2 надано до суду копії форми рецептурного бланка №1 для виписування лікарських засобів і медичних виробів, від 07 лютого 2025 року на ім`я ОСОБА_2 , консультаційного висновку спеціаліста форми №028/о КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь Ветеранів Війни та репресованих імені Юрія Липи» від 04 липня 2025 року відносно ОСОБА_2 , яка була обстежена лікарем-психіатром, діагноз F.32.10. Помірний депресивний епізод, не уточнені як такі, що виникають у післяпологовому періоді, надано рекомендації лікаря (т.1 а.с. 29-30, 62-63). 
Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №138 від 05 лютого 2026 року визнано неможливим надання висновку щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно повнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з відсутністю законодавчо визначених повноважень. В обґрунтування зазначено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 6 Сімейного кодексу України, дитиною є особа до досягнення нею вісімнадцятирічного віку. Позивачка у справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є повнолітньою особою. Чинним законодавством України не передбачено механізму розгляду органами опіки та піклування питань щодо позбавлення батьківських прав стосовно повнолітніх осіб. Згідно типового положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» основним завданням комісії є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток. Надання висновку щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав здійснюється органом опіки та піклування на підставі матеріалів, підготовлених комісією з питань захисту прав дитини, діяльність якої поширюється виключно на осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку (т.2 а.с. 53-54, 85-86). 
Суд зазначає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.
В даному випадку рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №138 від 05 лютого 2026 року визнано неможливим надати висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно повнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та відповідний висновок до суду не надано, що, на переконання суду, не є перешкодою для вирішення справи по суті за наявними матеріалами. 
За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, тощо.
Згідно із положеннями ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Як визначено статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У пукнтах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Частинами 1-4 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Згідно п.16 вказаної Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Саттею 164 СК України визначено підстави позбавлення батьківських прав та передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Так, відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
У даному випадку суд позбавлений можливості зробити висновок щодо можливості чи неможливості зміни відповідачем поведінки, що може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки з досягненням позивачкою повноліття припинилося здійснення батьком своїх прав та виконання обов`язків з виховання щодо неї. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення вказаної норми свідчить про те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача були в нього до порушення, власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 у справі №538/2304/17).
Відтак, захисту підлягає лише порушене право, яке було наявним у позивача до моменту такого порушення.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка ОСОБА_2 зазначає, що відповідач ОСОБА_1 максимально можливо ухилився від участі у її житті, оскільки, окрім сплати мінімальних аліментів: - переконував матір позивачки зробит аборт, - не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, - не забезпечив необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно вплинуло на її фізичний розвиток як складову виховання, - не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, - не надав доступу до культурних та інших духовних цінностей, - не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявив інтересу до її внутрішнього світу, - не створив умов для отримання нею освіти; що вплинуло на психічний стан позивачки.
В той же час, позивачкою не було зазначено яким чином порушуються її права та законні інтереси, як повнолітньої особи, з боку батька станом на момент подання даного позову. 
У ході судового розгляду справи не знайшов свого беззаперечного підтвердження факт завдання шкоди психічному здоров`ю позивачки, якій діагностовано F.32.10. депресивний розлад, саме внаслідок дій відповідача, та із такими позовними вимогами ОСОБА_2 за цим позовом до суду не зверталася. 
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про недоведення позивачкою того факту, що її права на час звернення до суду порушені, не визнані або оспорюються відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Висновки, викладені у постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, на переконання суду сформульовані за інших фактичних обставин, тому не є застосовними у даній цивільній справі, оскільки у наведеній справі Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вирішувалося питання: або, що незалежно від часу подання позову та наявності передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав суд повинен відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, якщо на час ухвалення рішення по суті спору дитина досягла повноліття; або ж зробити висновок про те, що у разі подання позову про позбавлення батьківських прав до досягнення дитиною повноліття суд не може відмовити у позові лише з тих підстав, що на час ухвалення рішення по суті спору дитина досягла повноліття. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов переконання, що якщо право на позов існувало на момент звернення до суду, то спір має бути розглянутий по суті, й подальші описані зміни у спірних відносинах не можуть впливати на правовий результат вирішення спору по суті судом.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначає також, що підставою для його пред`явлення є унеможливлення на майбутнє права відповідача: - вимагати утримання від повнолітньої доньки; - вимагати сплати донькою аліментів, додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю; - успадкувати її майно; - вимагати доступу для виховання та спілкування з внуками та правнуками; - вимагати пілкування від внуків та првнуків; - успадкувати майно внуків та правнуків. Разом із цим, наведене на переконання суду не може слугувати самостійною підставою для позбавлення батьківських прав з огляду на вищенаведені положення діючого законодавства України. 
Стосовно доводів представника позивача про фактичне визнання позову про позбавлення батьківських прав відповідачем ОСОБА_1 під час першого судового засідання, суд зазначає наступне.
У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Визнання позову про позбавлення батьківських прав не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, так як у цій категорії справ визнання позовусуперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.
Саме лише визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Аналогічна правовапозиція викладена,зокрема, у постанові Верховного Судувід 10 листопада 2023 року усправі № 401/1944/22. Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Варховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Приймаючи до уваги все викладене, оцінивши вищенаведені докази у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іваха О.І., до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, належить відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, -
У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ), від імені та в інтересах якої діє адвокат Іваха Олег Іванович (адреса: місто Львів, вулиця Листопадового Чину, будинок 14/1) до ОСОБА_1 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ), третя особа - виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування (Волинська область, місто Нововолинськ, проспект Дружби, будинок 27; код ЄДРПОУ 04051342), про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні 27 травня 2026 року. Повний текст рішення виготовлений 04 червня 2026 року. 

Суддя : Т.О. Мартишева