КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року м. Київ справа №826/22106/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії та рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати лист – запит Міністерства юстиції України від 31.08.2015 №22324-0-26-15-12/5 та клопотання Приморського районного суду міста Одеса від 18.08.2015.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що Міністерством юстиції України протиправно прийнято рішення про направлення до Республіки Італія запиту про видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 , оформленого листом №22324-0-26-15-12/5 від 31.08.2015, оскільки таке рішення, на переконання позивача, не відповідає вимогам Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України та Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року. Позивач вказує, що відповідачем не було проведено належної перевірки обставин кримінального переслідування ОСОБА_1 , не досліджено питання політичного характеру такого переслідування, а також не перевірено обставини повторного відкриття кримінального провадження після його попереднього закриття. На думку позивача, кримінальне переслідування ОСОБА_1 має політичний характер та пов`язане з його політичними поглядами, критикою тодішнього керівництва держави, публічними виступами щодо зовнішньополітичного курсу України та конфліктом між різними політичними силами в місті Одесі. Також позивач посилається на положення статті 3 Європейської конвенції про видачу правопорушників, відповідно до яких видача не здійснюється у разі політичного характеру правопорушення або якщо переслідування особи обумовлено її політичними переконаннями. Позивач вважає, що Міністерство юстиції України було зобов`язане самостійно перевірити наявність таких обставин перед направленням запиту про екстрадицію. Крім того, позивач зазначає, що рішення про повторне відкриття кримінального провадження було прийняте неуповноваженою особою органів прокуратури поза межами строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а тому всі подальші процесуальні рішення у кримінальному провадженні, включаючи звернення із запитом про екстрадицію, є незаконними. Окремо позивач наголошує, що раніше кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 було закрито, а законність такого закриття підтверджена судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у зв`язку з чим повторне притягнення його до кримінальної відповідальності, на переконання позивача, суперечить статті 61 Конституції України та принципу недопустимості подвійного притягнення до відповідальності за одне й те саме правопорушення. Також позивач зазначає, що Мін`юстом України не були дотримані вимоги статті 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників щодо гарантій повторного судового розгляду справи за участю особи, оскільки рішення про обрання запобіжного заходу було прийняте за відсутності ОСОБА_1 . 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Погрібніченко І.М.) від 16 жовтня 2015 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/22106/15.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Погрібніченко І.М.) від 06 квітня 2016 закінчено підготовче провадження та призначено справу №826/22106/15 до судового розгляду у судовому засіданні.
Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
На виконання положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали цієї справи до Київського окружного адміністративного суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського окружного адміністративного суду позовну заяву передано на розгляд судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 адміністративну справу №826/22106/15 прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., ухвалено здійснювати розгляд справи спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В матеріалах справи наявні:
- заперечення на позовну заяву, згідно яких Міністерство юстиції України вказує, що діяло виключно в межах наданих законом повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України та міжнародними договорами України. Відповідач посилається на те, що відповідно до Положення про Міністерство юстиції України та статті 574 КПК України саме Міністерство юстиції України є центральним органом України щодо видачі (екстрадиції) осіб у кримінальних провадженнях під час судового провадження. Міністерство юстиції України зазначає, що 31.08.2015 через прокуратуру Одеської області отримало клопотання Приморського районного суду м. Одеси разом із документами, передбаченими статтею 575 КПК України та Європейською конвенцією про видачу правопорушників 1957 року, а тому у відповідача були наявні всі передбачені законом підстави для направлення запиту про екстрадицію. Відповідач звертає увагу, що ОСОБА_1 був обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком від трьох до семи років, щодо нього були постановлені ухвали суду про оголошення у розшук, дозвіл на затримання та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому формальні умови для звернення із запитом про видачу були дотримані. Також відповідач наголошує, що відповідно до положень Європейської конвенції про видачу правопорушників саме запитувана сторона, тобто Італійська Республіка, здійснює оцінку наявності політичного характеру переслідування чи інших обставин, передбачених статтею 3 Конвенції, а не Міністерство юстиції України. Крім того, відповідач зазначає, що рішення про екстрадицію у розумінні статті 590 КПК України Міністерством юстиції України взагалі не приймалося, а відповідачем було лише направлено запит про видачу особи до компетентного органу Італійської Республіки. 
-уточнення адміністративного позову, у яких позивач зазначає, що Міністерством юстиції України при направленні запиту про видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 не було проведено належної перевірки відповідності клопотання Приморського районного суду м. Одеси вимогам законодавства та міжнародних договорів України, не досліджено обставини політичного переслідування ОСОБА_1 , законність повторного відкриття кримінального провадження, дотримання строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вимоги статей 3, 11 та 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників. 
У поданих уточненнях адміністративного позову позивач просить суд:
1.Визнати протиправними дії Міністерства Юстиції України по проведенню перевірки на відповідність Клопотання Приморського районного суду м. Одеси про видачу особи для притягнення до кримінальної відповідальності від 18 серпня 2015 року вимогам закону і міжнародним угодам України, а саме ст.ст.3, 11,12 Європейської Конвенції «Про видачу правопорушників» і оформленню рішення про направлення Листа-Запиту Міністерства юстиції України №22324-0-26-15-12/5 від 31 серпня 2015 року про екстрадицію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2.Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства Юстиції України про направлення Листа-Запиту Міністерства юстиції України №22324-0-26-15-12/5 від 31 серпня 2015 року про екстрадицію ОСОБА_2 , 18.01.1973 року.
Згідно журналу судового засідання Окружного адміністративного суду м.Києва від 06.04.2016 суддею Погребніченком І.М. було прийнято заяву про уточнення позовних вимог.
-додаткові обґрунтування позову, згідно яких позивач фактично підтримав раніше викладену правову позицію та додатково наголосив на тому, що події 02.09.2007 в місті Одесі були наслідком політичного протистояння різних політичних сил, а кримінальне переслідування ОСОБА_1 має ознаки політично вмотивованого переслідування. Також позивач повторно зазначив про незаконність повторного відкриття кримінального провадження, відсутність у посадової особи прокуратури відповідних повноважень, сплив строків давності та порушення принципу неприпустимості повторного притягнення до відповідальності за одне й те саме правопорушення. 
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
31.08.2015 Міністерством юстиції України на підставі клопотання Приморського районного суду м. Одеси від 18.08.2015 та відповідно до положень Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року і статті 575 Кримінального процесуального кодексу України було направлено до Міністерства юстиції Італійської Республіки лист-запит №22324-0-26-15-12/5 про видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 для притягнення його до кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.4 ст.296 КК України. 
Підставою для направлення вказаного запиту слугувало надходження до Міністерства юстиції України клопотання Приморського районного суду м. Одеси разом із документами, передбаченими статтею 575 КПК України, у тому числі процесуальними рішеннями, прийнятими в межах кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , зокрема, ухвалами про оголошення його у розшук, надання дозволу на затримання та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням дії норми закону у часі, суд виходить з наступного.
Уточнену позовну заяву позивачем було подано під час розгляду справи, а уточнені позовні вимоги прийняті судом до розгляду суддею, у провадженні якого перебувала справа, у зв`язку з чим суд при вирішенні даного спору виходить саме із позовних вимог, викладених в уточненні адміністративного позову. 
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, із використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно та пропорційно.
Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, визначено, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 88 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України Мін`юст України забезпечує правове співробітництво судів та інших органів державної влади у цивільних і кримінальних справах із компетентними органами іноземних держав на підставі законів та міжнародних договорів України, вирішує питання про видачу правопорушників (екстрадицію) і про передачу засуджених осіб, виконує інші функції, визначені законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
На момент виникнення спірних правовідносин порядок взаємодії компетентних органів України під час вирішення питань, пов`язаних із видачею (екстрадицією) осіб, регулювався положеннями Кримінального процесуального кодексу України та Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року.
Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року, Додаткового протоколу 1975 року та Другого додаткового протоколу 1978 року до Конвенції» від 16.01.1998 №43/98-ВР Україною ратифіковано Європейську конвенцію про видачу правопорушників 1957 року.
Відповідно до статті 1 Європейської конвенції про видачу правопорушників договірні сторони зобов`язуються видавати одна одній, з урахуванням положень та умов, викладених у Конвенції, усіх осіб, які переслідуються компетентними органами запитуючої сторони за вчинення правопорушення або які розшукуються зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про тримання під вартою.
Згідно з частиною першою статті 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників видача здійснюється щодо правопорушень, які караються за законами запитуючої та запитуваної сторін позбавленням волі або іншим заходом, що обмежує свободу, на максимальний строк щонайменше один рік або більш суворим покаранням.
Статтею 3 Європейської конвенції про видачу правопорушників встановлено, що видача не здійснюється, якщо правопорушення, у зв`язку з яким вона запитується, розглядається запитуваною стороною як політичне правопорушення або правопорушення, пов`язане з політичним правопорушенням. Таке ж правило застосовується, якщо запитувана сторона має достатньо підстав вважати, що запит про видачу правопорушника за вчинення звичайного кримінального правопорушення був зроблений з метою переслідування або покарання особи на підставі її раси, релігії, національної приналежності чи політичних переконань або що становище такої особи може бути зашкоджене з будь-якої з цих причин.
Відповідно до статті 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників запит про видачу повинен бути складений у письмовій формі та супроводжуватися документами, визначеними положеннями цієї Конвенції.
За приписами статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Статтею 16 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що державні органи, до компетенції яких належать питання, що регулюються міжнародними договорами України, забезпечують виконання зобов`язань, взятих за міжнародними договорами України.
Відповідно до статті 541 Кримінального процесуального кодексу України міжнародне співробітництво під час кримінального провадження полягає у вжитті необхідних заходів з метою надання міжнародної правової допомоги шляхом вручення документів, виконання окремих процесуальних дій, видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, тимчасової передачі осіб, перейняття кримінального переслідування та виконання вироків.
Частиною першою статті 574 КПК України передбачено, що центральним органом України щодо видачі (екстрадиції) підозрюваних, обвинувачених або засуджених у кримінальних провадженнях під час судового провадження або виконання вироку є Міністерство юстиції України. 
Згідно з частиною четвертою статті 573 КПК України центральний орган України має право відмовити в направленні запиту до іноземної держави, якщо існують передбачені цим Кодексом або міжнародним договором України обставини, які можуть перешкоджати видачі. Він також має право відмовити компетентному органу України у зверненні до іноземної держави, якщо видача буде явно невиправданою з огляду на співвідношення тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та ймовірних витрат, необхідних для екстрадиції. 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 575 КПК України запит про видачу особи (екстрадицію) направляється за умови, якщо за законом України хоча б за один зі злочинів, у зв`язку з якими запитується видача, передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше одного року. Центральний орган України за наявності підстав, передбачених міжнародним договором України, звертається до компетентного органу іноземної держави із запитом про видачу особи в Україну. 
За змістом статті 590 КПК України рішення про видачу (екстрадицію) особи в Україну або про відмову у видачі приймається центральним органом України після надходження матеріалів екстрадиційної перевірки та за результатами їх розгляду.
Судом встановлено, що Міністерство юстиції України у спірних правовідносинах діяло як центральний орган України щодо видачі осіб під час судового провадження відповідно до статті 574 КПК України та Положення про Міністерство юстиції України. 
Матеріалами справи підтверджується, що до Міністерства юстиції України надійшло належним чином оформлене клопотання Приморського районного суду м. Одеси разом із комплектом документів, передбачених статтею 575 КПК України та положеннями Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року. 
Також встановлено, що у межах кримінального провадження щодо ОСОБА_1 існували чинні судові рішення про оголошення його у розшук, надання дозволу на затримання та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а інкриміноване кримінальне правопорушення відносилося до категорії злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком понад один рік, що відповідало вимогам статті 575 КПК України та статті 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників. 
При цьому суд звертає увагу, що предметом даного адміністративного спору є виключно перевірка дотримання Міністерством юстиції України меж наданих законом повноважень та процедури прийняття рішення про направлення запиту про видачу особи.
Натомість доводи позивача фактично зводяться до оспорювання законності кримінального переслідування ОСОБА_1 , правильності правової кваліфікації його дій, законності процесуальних рішень органів досудового розслідування, прокуратури та судів у межах кримінального провадження, а також до переоцінки доказів у кримінальній справі.
Разом із тим адміністративний суд не наділений повноваженнями здійснювати перевірку законності процесуальних рішень, прийнятих у межах кримінального провадження, втручатися у кримінально-процесуальні правовідносини, встановлювати винуватість чи невинуватість особи, перевіряти допустимість та належність доказів у кримінальному провадженні або надавати оцінку правильності кваліфікації кримінального правопорушення.
Такі питання регулюються нормами кримінального процесуального законодавства та підлягають вирішенню виключно у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, судами кримінальної юрисдикції у межах відповідного кримінального провадження.
Тому доводи позивача щодо незаконності повторного відкриття кримінального провадження, відсутності повноважень у прокурора, спливу строків давності, невірної кваліфікації дій ОСОБА_1 , наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення, а також щодо законності ухвал та рішень, постановлених у кримінальному провадженні, не можуть бути предметом дослідження та оцінки у межах даної адміністративної справи.
Суд також відхиляє доводи позивача щодо того, що Міністерство юстиції України було зобов`язане самостійно встановлювати політичний характер кримінального переслідування та фактично здійснювати оцінку обґрунтованості кримінального обвинувачення.
Як убачається зі змісту Європейської конвенції про видачу правопорушників, саме компетентний орган запитуваної держави наділений повноваженнями оцінювати наявність підстав для відмови у видачі особи, у тому числі пов`язаних із політичним характером переслідування або ризиками порушення прав особи. 
Міністерство юстиції України у спірних правовідносинах не здійснювало остаточного вирішення питання про екстрадицію ОСОБА_1 , а лише виконало функцію центрального органу України щодо направлення відповідного запиту до компетентного органу Італійської Республіки на підставі наданих судом документів та у порядку, прямо визначеному кримінальним процесуальним законодавством. 
Посилання позивача на статті 3, 11 та 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників не спростовують правомірності дій відповідача, оскільки сам по собі факт наявності у позивача тверджень про політичне переслідування не свідчить про протиправність дій Міністерства юстиції України щодо направлення запиту про видачу особи.
При цьому суд враховує, що жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач діяв поза межами компетенції, з порушенням процедури чи за відсутності передбачених законом документів, матеріали справи не містять.
Фактично позовні вимоги ґрунтуються на незгоді позивача із самим кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 та із процесуальними рішеннями, прийнятими у межах кримінального провадження, однак така незгода не може бути достатньою правовою підставою для визнання протиправними дій Міністерства юстиції України у межах виконання ним функцій центрального органу у сфері міжнародного співробітництва у кримінальних справах.
Резюмуючи викладене, суд дійшов висновку, що Міністерство юстиції України при направленні запиту №22324-0-26-15-12/5 від 31.08.2015 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України та міжнародними договорами України, а доводи позивача жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.
За таких обставин підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.
У відповідності до положень ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії та рішення, - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.