Справа № 523/8407/24
Провадження №2/523/1846/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
заочне
"11" травня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд міста Одеси в складі: 
головуючого судді – Мурманової І.М. 
за участю секретаря судового засідання – Сивак К.С. 
представника позивача – адвоката Пономарьова В.В. 
представника відповідача – Ільченко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку та стягнення завданої моральної шкоди, - 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 до Пересипського районного суду м. Одеси з позовом до Державного підприємства «Інвестжитло» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку та стягнення завданої моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.01.2024 року її було поновлено на посаді менеджера з адміністративної діяльності у ДП «Інвестжитло». Наказом № 2-к від 26.01.2024 року ДП «Інвестжитло» поновило позивача на посаді «менеджер з адміністративної діяльності». Наказом № 4-к від 12.02.2024 року ДП «Інвестжитло» звільнило позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗПП України, а також виплатило заробітну плату за лютий 2024 року. 
Позивач зазначає, що в день звільнення мала право на щорічну відпуску за період вимушеного прогулу з 12.01.2023 року по 26.01.2024 року (25 календарних днів), а також мала право на щорічну відпустку за період роботи з 26.01.2024 року по 12.02.2024 року (1 календарний день), а всього 26 календарних днів. 
Позивач вказує, що відповідач не провів з нею повного розрахунку при звільнені, а відтак просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористані 26 днів щорічної відпустки; стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення без урахування всіх обов`язкових податків та зборів; стягнути моральну шкоду в розмірі: 10 000 гривень. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалю суду від 21 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено слухання справи в судове засідання. 
Не погоджуючись з позовними вимогами 18.06.2024 року (вх. №20720) представника відповідача подав відзив на позовну заяву. Згідно якого представник зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.01.2024 року не вступило в законну силу, а тому у відповідача відсутній обов`язок щодо компенсації невикористаної відпустки. Також, не підлягають задоволенню й інші позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу (а.с.30-32). 
До відзиву на позовну заяву представником відповідача надано копію апеляційної скарги, заяву про звільнення з 12.02.2024 року, розрахунковий листок за січень 2024 року (а.с.33-44). 
В подальшому, 25.09.2024 року (вх. №6152) на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі за підписом представника позивача (а.с.61-62), Заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с.70-71).
В судовому засідання представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Пономарьов В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси позивача було поновлено на роботі, а відтак позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за 2 дні невикористаної відпустки є обґрунтованими. 
Представник відповідача Ільченко О.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначила, що позивача було поновлено на роботі на підставі судового рішення, та було проведено всі необхідні виплати, а відтак за відповідачем відсутні будь-які невиконані зобов`язанні щодо позивача. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступних висновків. 
Так, згідно позовних вимог в редакції від 25.09.2024 року (а.с.70-71) позивач просить: стягнути компенсацію за невикористані 2 дня щорічної відпустки; стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; стягнути моральну шкоду в розмірі: 10 000 гривень, та стягнути понесені судові витрати. 
Отже, судом досліджуються наступні докази. 
Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року (справа № 523/2542/23) позов  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло», третя особа Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди – задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Інвестжитло» № 3 від 12 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з адміністративної діяльності за п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді посади менеджера з адміністративної діяльності Державного підприємства «Інвестжитло».
Стягнуто з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2023 року по 25.01.2024 року в розмірі 192 301 гривень 41 коп., з подальшим відрахуванням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень 00 коп.
Стягнуто з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь  ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.
Стягнуто з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь  ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді менеджера з адміністративної діяльності Державного підприємства «Інвестжитло» та в частині стягнення з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за однин місяць. 
В решті вимог відмовлено. 
В подальшому, на виконання судового рішення відповідачем було винесено наказ № 2 від 26.01.2024 року яким, наказано внести зміни до штатного розпису ДП «Інвестжитло» на 2024 рік разом з посадовими окладами, який додається до цього наказу, доповнивши його посадою «менеджер з адміністративної діяльності» (а.с.119). 
Також, згідно наданого розрахункового листка за січень 2024 рік встановлено, що відповідач здійснив розрахунок з позивачем (а.с.36). 
Відповідно до відзиву на позовну заяву судом встановлено, що в день виклику, а саме 29.01.2024 року позивач на робоче місце не з`явилась, однак нею були подані листки непрацездатності згідно яких позивач перебувала на лікарняному з 29.01.2024 року по 11.02.2024 рік. 
В подальшому, 12.02.2024 року відповідачем було розглянуто заяву позивача про звільнення (а.с.35), яка підписана 29.01.2024 року, та видано наказ № 4-к від 12.02.2024 року про звільнення та цього ж дня було проведено розрахунок, а саме виплачено компенсацію за 1 день невикористаної відпустки у розмірі: 272, 18 гривень. 
Зазначені обставини стороною позивача не заперечувались. 
Також, встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 30.07.2024 року апеляційну скаргу ДП «Інвестжитло» було задоволено. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло», третя особа Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди – відмовлено. 
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 09.09.2024 року у відкритті касаційного провадження відмовлено. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). 
Відповідно до частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Однак таке негайне поновлення не позбавляє права роботодавця на оскарження цього рішення.
За змістом стаття 239 КЗпП - у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.
З цих же підстав допускається стягнення з працівників сум, виплачених їм відповідно до раніше прийнятого рішення комісії по трудових спорах при повторному розгляді спору.
Отже, можна зробити висновок, що така процесуальна форма захисту, як поворот виконання рішення при скасуванні рішення суду про поновлення працівника на роботі, роботодавцем не може бути застосована.
Однак відповідно до статті 47 КЗпП роботодавець все одно зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Отже, з огляду на викладене судом встановлено, що рішення суду, яким позивача було поновлено на роботі в подальшому було скасовано та постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 30.07.2024 року в задоволенні позову було відмовлено. 
Також, встановлено, що відповідач на виконання рішення суду, яке в подальшому було скасовано здійснив повний розрахунок з позивачем та в подальшому, на підставі заяви позивача про звільнення з 12.02.2024 року (а.с.11), здійснив виплати позивачу зокрема за 1 день невикористаної відпустки.
Щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористані 2 дні відпустки, суд зазначає наступне. 
Згідно положення ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про відпустки» - щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
За приписами п.2 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 цього Закону). 
Судом встановлено, що в період з 26.01.2024р – позивача поновлено на роботі, та скасовано попередній наказ про звільнення, підстава - рішення суду. 
Згідно наказу від 12.02.2024 року на підставі ст. 38 КЗпП України - позивача звільнено. 
29.02.2024 року (а.с.16) здійснено компенсацію в сумі 272,18 грн за 1 день невикористаної відпустки. 
Суд зазначає, що стандартна мінімальна тривалість щорічної основної відпустки складає 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік.
Отже, розрахунок виходить з наступного 24 дні (відпустки)/12місяців роботи, відповідно для отримання 2-х днів відпустки, працівник має відпрацювати повний місяць. 
29 січня 2024 року позивач на робоче місце не з`явилась, надала лікарняний з 29.01.2024 року по 11.02.2024 рік (неповний місяць). 
Перебування на лікарняному зараховується до стажу та дає право на щорічну відпустку. 
Разом з цим, зазначене свідчить, що період перебування позивача на лікарняному не становить 1 місяця, а відтак й посилання на те, що відповідач зобов`язаний здійснити таку виплату за 2 дні є безпідставними. 
Також, не заслуговують на уваги й інші доводи позивача щодо зобов`язання здійснити виплату середнього заробітку починаючи з 13.02.2024 року по день ухвалення судового рішення, оскільки дані позовні вимоги є недоведеними. 
Твердження позивача з приводу того, що в день звільнення відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснило виплату належних сум не можуть бути повторно досліджені судом, оскільки зазначені обставини щодо звільнення позивача були досліджені судами, та відповідно їм була надана оцінка, постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси було відмовлено в задоволенні позовних вимог, а тому суд вважає, що зазначене зводиться до переоцінки доказів. 
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі:10 000 гривень, суд зазначає наступне. 
Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: "зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи".
В даному випадку судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав позивача, як працівника внаслідок протиправних дій відповідача, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, відповідно суд не вбачає підстав й для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, як похідної вимоги від основних вимог. 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з ч.ч. 1,5,6ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд наголошує на тому, що статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обставини на які посилається позивач у своєму позові не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак, позов задоволенню не підлягає. 
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). 
З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог а тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача понесених судових витрат, що відповідає положенню п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. 
Керуючись ст.12-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.36, 233-235 КЗпП України, суд 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку та стягнення завданої моральної шкоди – відмовити. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 11.05.2026р. 
Суддя: