П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/27349/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Тетяна Олександрівна 
Суддя-доповідач - Мацький Є.М. 
22 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мацького Є.М. 
суддів: Залімського І. Г.  Сушка О.О. , 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління у справах ветеранів війни Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. У грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління у справах ветеранів війни Житомирської міської ради (далі – відповідач, Управління) про визнання протиправним та скасування рішення №705/УСВВ від 20 червня 2025 року про відмову у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та вклеєні вкладки до посвідчення і зобов`язання вчинити такі дії.

2. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що під часу проходження військової службу в Збройних Силах України отримав травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби. Після цього йому було видано посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 01 квітня 2025 року. Вказує, що звернувся до відповідача з заявою про продовження терміну дії зазначеного посвідчення, однак, відповідач протиправно, на переконання позивача, відмовив у цьому. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. 3 березня 2026 року рішенням Житомирського окружного адміністративного суду в задоволенні позовних вимог відмовлено. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

4 . Апелянт ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги .

5. Апелянт зазначив, що під часу проходження військової службу в Збройних Силах України отримав травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби. Після цього йому було видано посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 01 квітня 2025 року. Вказує, що звернувся до відповідача з заявою про продовження терміну дії зазначеного посвідчення, однак, відповідач протиправно, на переконання позивача, відмовив у цьому. 

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

6. ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України та отримав травму під час виконання обов`язків військової служби (при ДТП під час слідування до місця служби), що підтверджується довідкою про обставини травми №2034 від 14 грудня 2016 року, свідоцтвом про хворобу № 387.

7. Після цього, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджено посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 01 квітня 2025 року.

8. 06 травня 2025 року позивачу при повторному огляді з 5 березня 2025 року встановлена інвалідність ІІ групи з причини травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, строком дії до 01 квітня 2028 року.

9. У подальшому, 19 червня 2025 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

10. Однак, рішенням №705/УСВВ від 20 червня 2025 року Управління відмовлено у продовженні статусу «Особа з інвалідністю внаслідок війни», оскільки його поранення пов`язане саме з виконанням обов`язків військової служби.

11. Позивач уважаючи, що йому протиправно відмовлено у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни звернувся до суду за захистом своїх прав. 

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

12. Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України та отримав травму під час виконання обов`язків військової служби (при ДТП під час слідування до місця служби), що підтверджується довідкою про обставини травми №2034 від 14 грудня 2016 року, свідоцтвом про хворобу № 387. Після цього йому встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджено посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 01 квітня 2025 року. 06 травня 2025 року при повторному огляді з 5 березня 2025 року встановлена інвалідність ІІ групи з причини травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, строком дії до 01 квітня 2028 року. У подальшому, 19 червня 2025 року звернувся до Управління із заявою про видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, рішенням №705/УСВВ від 20 червня 2025 року Управління відмовлено у продовженні статусу «Особа з інвалідністю внаслідок війни», оскільки його поранення пов`язане саме з виконанням обов`язків військової служби.

13. Відповідач вказав, що оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, Управлінням було прийнято правомірне рішення про відмову у продовженні статусу «Особа особи з інвалідністю внаслідок війни та вклеєні вкладки до відповідного посвідчення згідно пункту 1 частини другої статті 7 посвідчення згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» гр. ОСОБА_1 . 

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА, АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

14 . Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

15. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №3551-XII).

16. Статтею 4 названого Закону визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

17. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

18. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

19. Пунктом 1 частини 2 названої правової норми встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

20. Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Положення № 302).

21. Відповідно до пункту 2 зазначеного Положення посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

22. Згідно пункту 3 Положення № 302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни – особа з інвалідністю внаслідок війни».

23. Згідно пункту 7 Положення №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого», «Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України» видаються структурними підрозділами районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад, на які покладено функції з питань ветеранської політики (далі – місцеві структурні підрозділи з питань ветеранської політики), за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) особи.

24. Відповідно до пункту 10 Положення №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

25. З аналізу наведених норм слідує, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України №3551-ХІІ безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною 1 якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

26. Отже, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

27. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.

28. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 7 Закону України №3551-ХІІ для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, та, по-друге: такі особи стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

29. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.

30. Апеляційним Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що під час виконання обов`язків військової служби апелянт отримав травму (при ДТП під час слідування до місця служби), що підтверджується довідкою про обставини травми №2034 від 14 грудня 2016 року, свідоцтвом про хворобу № 387.

31. 06 травня 2025 року апелянту при повторному огляді з 5 березня 2025 року встановлена інвалідність ІІ групи з причини травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, строком дії до 01 квітня 2028 року .

32. Отже, наданими апелянтом доказами підтверджено отримання ним травми під час проходження військової служби, а інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що не є тотожним отриманню травми під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій.

33. Таким чином апелянтом суду не доведено, що інвалідність є наслідком поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті.

34. Враховуючи те, що травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю апелянта у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, а також виконанням інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, суд констатує про відсутність правових підстав для віднесення позивача до категорії осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України № 3551-ХІІ.

35. Зважаючи на те, що апелянтом до заяви про продовження дії посвідчення «Особи з інвалідністю внаслідок війни» не надано документів на підтвердження факту одержання травми під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмова відповідача у продовженні дії посвідчення є обґрунтованою, оскільки апелянтом не підтверджено належність його до категорії осіб, передбачених статтею 7 Закону України №3551-XII. 

V. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

36 . Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

37 . Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

38 . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

39 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

40 . Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

41 . Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Залімський І. Г.    Сушко О.О.