"22" червня 2026 р.
Єдиний унікальний номер судової справи: 150/722/25
Номер провадження: 2/150/18/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року           с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого: судді Суперсона С.П., 
за участі секретаря Дудки А.Ю.
представника позивача Сечко С.В.
відповідача ОСОБА_1 
третьої особи ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ПАТ СК "УНІКА" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення виплаченого страхового відшкодування, -
ВСТАНОВИВ:

ПАТ СК «УНІКА» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення виплаченого страхового відшкодування. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 02.06.2023 у с. Русава Могилів-Подільського району Вінницької області по вул. Центральна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля КАМАЗ 551, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Volkswagen Amarok, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . 
Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.07.2023 у справі № 153/836/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. 
Крім цього, постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.07.2023 у справі № 153/835/23 визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.
На момент ДТП майнові інтереси власника автомобіля Volkswagen Amarok, державний номерний знак НОМЕР_2 були застраховані в ПРАТ «СК «УНІКА» договором добровільного комплексного страхування на транспорті №001427/4100/0000115 від 21.11.2022.
Пошкодження означеного автомобіля внаслідок ДТП було визнано страховим випадком, у зв`язку із чим на підставі калькуляції № СТ-000088 від 15.06.2023, рахунку №СТ-000129 від 15.06.2023, страхового акту №10917011095 від 16.06.2023, позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь СТО ФОП ОСОБА_4 у розмірі 260 489,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 095868 від 20.06.2023.
Крім цього, на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля КАМАЗ 551, державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів №АТ 1550114, у зв`язку із чим ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПРАТ «СК «УНІКА» в розмірі 77 677,31 грн. (сума страхового відшкодування з урахуванням обопільної вини учасників ДТП та з урахуванням зносу транспортного засобу Volkswagen Amarok, державний номерний знак НОМЕР_2 260489,08 – 105174,46=155314,62 :2 (учасника ДТП) = 77 657,31 грн. За таких обставин, позивач посилаючись на ст.. 29, п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ч. 1 ст. 1194 ЦК України, звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення з відповідача суми виплати страхового відшкодування у розмірі 52 587,23 грн., тобто половини страхового відшкодування.
В ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримував у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні за обставин, викладених у позовній заяві. 
В ході судового розгляду відповідач заперечував проти позову та подав відзив на позовну заяву, згідно з яким посилався на те, що на момент скоєння ДТП він перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , де працював по трудовому договору, про що надав суду копію трудового договору та трудової книжки. Тому відповідач не є належним відповідачем за позовом, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Крім цього зазначав, що не погоджується із переліком технічних пошкоджень, адже вони не відповідають дійсним, а також заявка на страхове відшкодування була прийнята з порушенням встановлених у договорі страхування строків, а тому підстав для виплати страхового відшкодування не було. 
Третьою особою ОСОБА_2 в ході судового розгляду висловлено заперечення проти позову, також подано до суду письмові пояснення по суті справи, згідно з якими підтверджує факт перебування відповідача у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та здійснення перевезення на службовому автомобілі вантажу. Тому зауважує, що відповідач не має відповідати за даним позовом. Крім цього, не погоджується із сумою збитків та проведеною калькуляцією ремонтних робіт, посилаючись на те, що вказані пошкодження не відповідають дійсним. 
Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 2статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як встановлено судом, 02.06.2023 у с. Русава Могилів-Подільського району Вінницької області по вул. Центральна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля КАМАЗ 551, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Volkswagen Amarok, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . 
Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.07.2023 у справі № 153/836/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. 
Крім цього, постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.07.2023 у справі № 153/835/23 визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.
На момент ДТП майнові інтереси власника автомобіля Volkswagen Amarok, державний номерний знак НОМЕР_2 були застраховані в ПРАТ «СК «УНІКА» договором добровільного комплексного страхування на транспорті №001427/4100/0000115 від 21.11.2022.
Пошкодження означеного автомобіля внаслідок ДТП було визнано страховим випадком, у зв`язку із чим на підставі калькуляції № СТ-000088 від 15.06.2023, рахунку №СТ-000129 від 15.06.2023, страхового акту №10917011095 від 16.06.2023, позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь СТО ФОП ОСОБА_4 у розмірі 260 489,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 095868 від 20.06.2023.
Крім цього, на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля КАМАЗ 551, державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів №АТ 1550114, у зв`язку із чим ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПРАТ «СК «УНІКА» в розмірі 77 677,31 грн. (сума страхового відшкодування з урахуванням обопільної вини учасників ДТП та з урахуванням зносу транспортного засобу Volkswagen Amarok, державний номерний знак НОМЕР_2 260489,08 – 105174,46=155314,62 :2 (учасника ДТП) = 77 657,31 грн. Позивач заявив до стягнення суму недостатності страхової виплати у розмірі 52587,23 грн., що відповідає половині суми завданої шкоди, тобто 205171,46 грн., з урахуванням обопільної вини учасників ДТП. 
Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року за ч. 4статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових правовідносин із таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Зі статті 5 зазначеного Закону вбачається, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Згідно зі ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Згідно з ч. 22.1ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує, у встановленому законом порядку, оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», cт. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Заперечуючи проти заявлених до нього вимог про стягнення завданої внаслідок ДТП шкоди, відповідач ОСОБА_1 , а також третя особа ФОП ОСОБА_2 в ході судового розгляду зазначали, що на момент вчинення ДТП відповідач виконував трудові обов`язки водія у ФОП ОСОБА_2 , про що надано суду також копію наказу №2 від 12.05.2023 та трудової книжки ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у цій справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 10 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
Зважаючи на викладене, у задоволенні позову, слід відмовити у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 76-81, 89, 133, 141, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги на протязі тридцяти днів від дня його винесення до Вінницького апеляційного суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи: 
Позивач ПАТ «СК «УНІКА», код ЄДРПОУ 20033533, юридична адреса вул. Олени Теліги, буд. 6, літ. В, м. Київ;
Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 ;
Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, адреса реєстрації місця проживання АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя          С.П. СУПЕРСОН