УХВАЛА

05 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/7393/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Баранець О. М., Вронська Г. О.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю. А.,

представників учасників справи:
позивача - Жегулін Ю. М., Гуленко Ю. М.,
відповідача-1 - Горкуша В. В.,
відповідача-2 - Мельничук Ю. Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Майданевич А.Г. - головуючий, Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
від 15.12.2025

та касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Марченко О.В.
від 14.04.2025 та
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Майданевич А.Г. - головуючий, Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
від 15.12.2025 
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
про стягнення 682 226 782,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення шкоди (збитків) у сумі 682 226 782,24 грн. 

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення акціонера/контролера Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" та дії керівників Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) не були сумлінними та добросовісними, безпристрасними, оскільки останні, зловживаючи власним розсудом, прийняли протиправні та необґрунтовані рішення щодо укладення правочинів з пов`язаними товариствами, спрямовані на виведення активів з банку, та всупереч інтересів банку і його кредиторів, результатом чого стала неплатоспроможність банку та неможливість проведення розрахунків з його кредиторами. Внаслідок цього саме відповідачі несуть повну та солідарну відповідальність за здійснення збиткової діяльності суб`єкта господарювання, що є підставою для стягнення з останніх шкоди (збитків) у сумі 682 226 782,24 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 у задоволенні позову відмовлено. 

Основним обґрунтуванням прийнятого судом першої інстанції рішення було те, що:

1) позивачем не доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності неправомірної поведінки відповідачів під час укладення відповідного правочину та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою Банку шкодою;

2) даний позов подано неналежним позивачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Постановою від 15.12.2025 Північний апеляційний господарський суд змінив рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 залишив без змін.

Приймаючи вказану постанову суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмовити у задоволенні позову, але з тих мотивів, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб пропущено строк позовної давності, та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не зазначено обставини про те, що строк було пропущено з поважних причин.

При цьому, суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є належним позивачем, та те, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення. 

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 у справі № 910/7393/24, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначено пункти 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме:

- відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 1 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частини 10 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статей 541, 1166, 1190 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах;

- відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування положень пункту 17 частини 5 статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у подібних правовідносинах;

- розгляд справи у суді апеляційної інстанції здійснювався колегією суддів під головуванням судді-доповідача Майданевича А.Г., якому представниками відповідачів був заявлений відвід, так як ним раніше приймалося судове рішення у справі № 910/11298/16, яке фактично було покладено в основу позовної заяви у справі № 910/7393/24 та містить неповний аналіз та дослідження судом обставин укладення договору факторингу № 1905 від 19.05.2016, оскільки не було враховано та здійснено аналіз обставин, що заявлені відповідачами у справі № 910/7393/24 щодо договору № 1905 від 19.05.2016;

- суд апеляційної інстанції не дослідив роздруківки з сайту Національного банку України щодо структури власності Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" та власників істотної частини банку станом на 19.05.2016, з якої вбачається, що скаржник не був контролером банку та втратив контроль за його діяльністю станом на 19.05.2016.

У касаційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 у справі № 910/7393/24; направити справу № 910/7393/24 на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Підставою касаційного оскарження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб зазначено пункти 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме:

- суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 257, 260, 261, 267 Цивільного кодексу України, частини 1, 5, 7 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21, від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20, від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21, у подібних правовідносинах;

- суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 (додаток 42 до позовної заяви); договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 та протокол електронного аукціону № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020 (додатки 44 та 45 до позовної заяви).

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив залишити її без задоволення.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Згідно із статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. 

Згідно з частиною 4 статті 303 Господарського процесуального кодексу України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

При передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики. Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. За якісним критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в ухвалі від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к).

Перевіривши матеріали справи, вивчивши касаційні скарги та вислухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке.

Як зазначалось вище, приймаючи судові рішення у цій справі, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції дійшли взаємопротилежних висновків щодо того, чи є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб належним/неналежним позивачем.

При цьому, за усталеною практикою Верховного Суду, заявлення позову неналежним позивачем є самостійною підставою для відмови в позові.

Таким чином, основним питанням у даному випадку є з`ясування чи є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб належним/неналежним позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у червні 2024 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд), на підставі частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» звернувся з позовом у цій справі до відповідачів, як пов`язаних з банком осіб, про стягнення завданої Банку (Публічному акціонерному товариству "Банк Михайлівський") шкоди.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням правління НБУ від 23.05.2016 № 14/БТ Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський" визнано неплатоспроможним; на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонд гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 № 812 з 23.05.2016 розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; на підставі рішення правління НБУ від 12.07.2016 № 124-рш та рішення Виконавчої дирекції Фонд гарантування вкладів фізичних осіб від 12.07.2016 № 1213 розпочато процедуру ліквідації Банку з 13.07.2016.

Тобто, звернення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду з позовом у цій справі відбулось під час ліквідаційної процедури Банку.

Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, регулювання відносин між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, НБУ, визначення повноважень та функцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків урегульовано Законом України № 4452-VI від 23.02.2012 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (надалі - Закон № 4452-VI).

Слід зазначити, що з дня прийняття Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", до нього неодноразово вносились зміни.

Так, зокрема, Законом України № 1588-IX від 30.06.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків» (надалі - Закон № 1588-IX) було внесено зміни до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вказаним Законом № 1588-IX частину 5 статті 52 Закону № 4452-VI було викладено в такій редакції: "У разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду".

Також Законом № 1588-IX статтю 52 Закону № 4452-VI доповнено новими частинами (6, 7, 8, 9, 10), та доповнено частини 1-3 статті 52 новими абзацами, пунктами.

Так, згідно з абзацем 3 частини 1 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану банку, зазначених у частинах п`ятій та десятій цієї статті, з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності вимог кредиторів, зазначених у пунктах 1-8 цієї частини, крім вимог за субординованим боргом та вимог кредиторів, які є пов`язаними з банком особами.

Відповідно до абзацу 5 частини 6 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, у разі невиконання вимог про відшкодування шкоди (збитків) особами, визначеними у частині п`ятій цієї статті, Фонд звертається до суду про відшкодування шкоди (збитків). Вимоги Фонду про відшкодування шкоди (збитків) можуть забезпечуватися накладенням арешту на рухоме та нерухоме майно осіб, до яких вони заявлені, та/або шляхом застосування інших заходів забезпечення у порядку забезпечення позову.

Згідно з частиною 7 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, право на звернення до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) з позовом про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності умов, визначених частиною першою цієї статті, виникає у Фонду з моменту виявлення рішень, дій чи бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам, виявлення осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій чи бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної шкоди (збитків). Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).

На момент звернення з позовом у цій справі зазначені приписи статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, не зазнали змін.

Із частини 5 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, убачається те, що за наявності передбачених підстав (зокрема, виявлення Фондом шкоди (збитків), які завдані банку рішеннями, діями та/або бездіяльністю пов`язаної з банком особи (особами) Фонд наділений повноваженнями звернення до відповідної особи (осіб) з вимогою про відшкодування на користь Фонду такої шкоди (збитків).

Тобто, зазначена норма Закону, хоча й визначає, що, у разі наявності відповідних обставин, шкода (збитки) завдана саме банку, однак, виконання вимоги про сплату (відшкодування) шкоди (збитків), за вказаною нормою Закону, направлене на користь саме Фонду, а не на користь банку.

При цьому, за визначенням, наведеним у Тлумачному словнику української мови, слово «користь» може вживатися у значеннях: 1) добрі наслідки для кого-, чого-небудь; 2) матеріальна вигода для кого-небудь, прибуток. А словосполучення «на користь, - чию, - кого, - кому» може вживатися у значеннях: 1) з добрими наслідками для кого, чого-небудь; 2) заради прибутку, чиєї-небудь матеріальної вигоди.

З урахуванням наведених визначень наявні підстави вважати, що закріплене у частині 5 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, словосполучення «на користь Фонду» слід вважати «заради матеріальної вигоди Фонду». Тобто вимога про відшкодування шкоди (збитків), завданої банку, з якою звертається Фонд направлена заради матеріальної вигоди Фонду, а не банку.

Таким чином учасниками правовідносин за вимогою, у розумінні частини 5 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, є особи, до яких звернена вимога, та Фонд, на користь якого направлене виконання такої вимоги. 

Пункт 5 частини 6 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, визначає порядок дій Фонду у разі невиконання відповідної вимоги про сплату (відшкодування) шкоди (збитків), а саме - звернення до суду про відшкодування шкоди (збитків).

Також право на звернення до судів належної юрисдикції з позовом про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, визначено у абзаці 3 частини 1 та у частині 7 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX.

Водночас, ні абзац 5 частини 6 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, ні частина 7 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, ні абзац 3 частини 1 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, не визначають на користь кого направлений такий позов. Тобто на користь якої особи, у такому позові, потрібно відшкодовувати шкоду (збитки) - на користь Фонду чи на користь банку.

Із сукупного аналізу абзацу 3 частини 1, частини 5, абзацу 5 частини 6 статті 52 та частини 7 статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, убачається те, що оскільки виконання відповідної вимоги (учасниками правовідносин за якою є особи, до яких звернена вимога, та Фонд) про сплату (відшкодування) шкоди (збитків) направлене на користь саме Фонду, то, відповідно, наслідком невиконання вимоги особами, до яких звернена така вимога, буде звернення Фонду з позовом до таких осіб про сплату (відшкодування) шкоди (збитків) саме на користь Фонду.

Слід зазначити, що за усталеною практикою Верховного Суду стаття 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, за своєю правовою природою містить як норми матеріального, так й норми процесуального права. До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави такої відповідальності та її розмір. Тоді як до процесуальних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності. Порядок дій Фонду як ліквідатора Банку, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування збитків до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання до суду є процесуальною, процедурною нормою (див. постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18, від 28.10.2021 у справі № 910/9851/20, від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21, від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20 та ін.).

Отже, враховуючи вищенаведене, у розумінні статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, в аспекті її процесуальної правової природи, убачається те, що у разі звернення Фонду з позовом про стягнення (відшкодування) на користь Фонду шкоди (збитків) з осіб, які заподіяли банку шкоди (збитків), Фонд буде вважатись належним позивачем.

Водночас, Законом № 1588-IX, окрім внесення змін до Закону № 4452-VI, також було внесено зміни до процесуального законодавства, у тому числі до Господарського процесуального кодексу України.

Так, Законом № 1588-IX було доповнено статтю 53 Господарського процесуального кодексу України частиною 6, такого змісту: "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку".

За визначенням, наведеним у Тлумачному словнику української мови: 

- слово «дія», «дії» може вживатися у значеннях: 1) робота, діяльність, здійснення чого-небудь; 2) сукупність вчинків кого-небудь; 4) вплив на кого-, що-небудь; 

- слово «інтерес» може вживатися у значеннях, зокрема: 1) те, що найбільше цікавить кого-небуть; прагнення; потреби; 2) те, що йде на користь кому-, чому-небуть, відповідає чиїмсь прагненням, потребам; 

- словосполучення «в інтересах» може вживатися у значеннях: 1) (чиїх, кого) на користь кого-небудь; 2) (чого) з метою, заради чого-небудь; 

- слово «представництво» може вживатися у значеннях, зокрема: 1) здійснення певних (юридичних) дій однією особою від імені іншої чи інших; виконання обов`язків або володіння правами представника; 2) установа, орган, що представляють чиї-небудь інтереси.

У розумінні частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, Фонд, при зверненні з відповідним позовом, наділяється представницькими повноваження - діяти від імені та в інтересах юридичної особи - банку, а не у власник інтересах.

Із приписів частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, убачається, що на відміну від положень статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, звернення Фонду з позовом до осіб, які є пов`язаними з банком, та які своїми рішеннями, діями та/або бездіяльністю завдали банку шкоди (збитків), про відшкодування (сплату) шкоди (збитків) направлене на користь банку, а не на користь Фонду.

Отже, враховуючи вищенаведене, у розумінні частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, убачається те, що у разі звернення Фонду з позовом про стягнення (відшкодування) на користь банку шкоди (збитків) з осіб, які заподіяли банку шкоди (збитків), Фонд буде вважатись неналежним позивачем.

Викладене вище свідчить про наявність юридичної колізії, яка виникає з розбіжностей визначення правового статусу Фонду при зверненні з позовом про відшкодування шкоди (збитків), у розумінні положень статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, та положень частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Принцип юридичної визначеності, як зазначав Конституційний Суд у своїх рішеннях, є складовою конституційного принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року N 6-р/2019). Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) у Доповіді "Верховенство права", схваленій на 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25 - 26 березня 2011 року, також зазначала, що однією зі складових принципу верховенства права є юридична визначеність, яка є істотно важливою для питання довіри до судової системи та верховенства права. У цій доповіді також вказано, що юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними (пункти 44, 46).

Таким чином існує невизначеність (двозначність) законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, а саме, співвідношення положень статті 52 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, в аспекті її процесуальної правової природи, та приписів процесуального закону - частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, щодо правового статусу Фонду при зверненні з позовом про відшкодування шкоди (збитків).

Крім того, згідно з частинами 1-3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин 1, 3 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

Враховуючи зазначені процесуальні норми, а також представницькі повноваження, закріпленні у частині 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, слід вважати, що Фонд, звертаючись до суду з відповідним позовом, діє як особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

У частині 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Абзац 1 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначає, що у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Отже, із зазначених норм у сукупності із частиною 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, убачається те, що у разі відкриття провадження за позовною заявою Фонду про стягнення (відшкодування) на користь банку шкоди (збитків) з осіб, які заподіяли банку шкоди (збитків) саме особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача, тобто - банк.

Водночас, представницькі повноваження Фонду, які закріпленні у частині 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, а саме, діяти від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, слід враховати з функціями, повноваженнями Фонду, визначеними у Законі № 4452-VI.

Так, відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 4452-VI, в редакції Закону № 1588-IX, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснення ліквідації банків.

Частинами 1, 2 статті 36 Закону № 4452-VI передбачено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

У пункті 1 частини 2 статті 37 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй всіх або частини повноважень Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

Згідно з частиною 5 статті 44 Закону № 4452-VI Фонд з дня початку процедури ліквідації банку протягом трьох років (у разі ліквідації системно важливого банку - протягом п`яти років) забезпечує виконання заходів щодо управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів.

З викладеного вбачається те, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, фактично банк, як юридична особа із самостійними повноваженнями щодо управління (у тому числі уповноваження інших осіб на вчинення певних правочинів, дій від імені банку) позбавляється таких повноважень, оскільки всі функції управління переходять до Фонду (безпосередньо або уповноваженою особою Фонду).

За загальним визначенням представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Тобто, мається на увазі правовідношення, у якому одна сторона на підставі свого волевиявлення уповноважує іншу особу на вчинення певних правочинів, дій тощо.

Водночас, загальне (класичне) представництво відсутнє у випадку представницьких повноважень Фонду, оскільки у такому представництві фактично Фонд поєднується в одній особі - як особа яку представляють (у даному випадку банк, управління яким здійснює Фонд) та представник (сам Фонд).

Таким чином, враховуючи функції та повноваження Фонду, визначені у Законі № 4452-VI, наведене у частині 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, представництво (діяти від імені та в інтересах банку) свідчить про те, що фактично Фонд діє від імені та в інтересах Фонду.

Тобто, визначене у частині 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, представництво Фонду носить виключно формальний зміст, а не сутнісний.

За наведеного розуміння частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, в частині представництва Фонду, набуття банком статусу позивача, у розумінні абзацу 1 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, матиме формальне значення, а не сутнісне. 

У такому випадку визначення банку позивачем буде формалізмом.

Таким чином існує невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, а саме, співвідношення абзацу 1 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частини 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону № 1588-IX, у сукупності з положеннями Закону № 4452-VI, при їх застосуванні в аспекті формального чи сутнісного підходу.

Слід зазначити, що наразі у судах першої та апеляційної інстанції перебуває значна кількість справ, в яких Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись до пов`язаних з банком осіб, про стягнення шкоди (збитків) визначає себе позивачем, за відсутності запису про припинення банку (наприклад, справи № 910/14332/24, № 910/5995/24, № 910/268/23, № 910/716/25, № 910/11128/23 тощо). Таким чином, відповідна правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які вже існують, або можуть виникнути.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне передати справу № 910/7393/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Справу № 910/7393/24 разом з касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025, та касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді О. М. Баранець

Г. О. Вронська