Справа № 464/5851/24 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В 
Провадження № 22-ц/811/1078/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 травня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2 , 
представника відповідача  ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_5 , про виключення відомостей про особу як батька дитини із актового запису про народження дитини, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, – ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_1 , про визнання батьківства, виключення відомостей про батька та внесення змін до актового запису про народження дитини,

встановив:
У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила виключити відомості про батька ОСОБА_3 , громадянина України, з актового запису №397 від 28.05.2024 року про народження ОСОБА_6 , громадянина України, вчиненого Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 29.05.2023 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб у Добропільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №110.
Проте, шлюбні відносини між ними фактично було припинено, вони не проживають разом і не підтримують подружніх відносин, тому позивачка мала намір подати позов до суду про розірвання шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син – ОСОБА_6 , актовий запис №397.
Оскільки дитина народжена у шлюбі з відповідачем, тому запис про народження дитини було зроблено на підставі статті 122 Сімейного кодексу (далі – СК) України, натомість, біологічним батьком дитини є  ОСОБА_5 , громадянин США, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах.
Таким чином, відомості про батька, зазначені в актовому записі про народження дитини, не відповідають дійсності. 
У листопаді 2024 року залучений до участі у справі, як третя особа, ОСОБА_5 подав позов із самостійними вимогами на предмет спору, в якому просив: визнати його батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виключити відомості про батька ОСОБА_3 з актового запису №397 про народження дитини та внести зміни до актового запису №397 про народження дитини, зазначивши саме його батьком дитини.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з серпня 2022 року знайомий з ОСОБА_1 та зустрічався з нею, а з травня 2024 року по теперішній час вони постійно проживають разом однією сім`єю.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7 , однак, батьком дитини у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_5 визнає себе батьком дитини і бажає внести зміни до актового запису про народження дитини, присвоївши дитині своє прізвище, та укласти шлюб з позивачкою.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 та третьої особи  ОСОБА_5 – відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.
В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що суд необґрунтовано відмовив у прийнятті визнання відповідачем первісного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами, покликаючись на те, що вказане не узгоджується з матеріалами справи та суперечить правам та інтересам малолітньої дитини.
Звертає увагу, що ті обставини, що вона має тривалі відносини з третьою особою і з травня 2024 року фактично проживає з ним та сином однією сім`єю, підтверджується нотаріально посвідченою заявою третьої особи від 22.10.2024 року, в якій також зазначено про визнання третьою особою батьківства.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги визнання всіма учасниками справи вказаних нею обставин.
Наголошує, що фактично відповідач вже протягом 9 місяців від дати народження дитини жодним чином не виявляє інтересу до дитини і не піклується про неї, позаяк,  ОСОБА_5 визнає дитину своєю і піклується про дитину, як батько.
Вважає, що за таких обставин, необґрунтовано відмовляючи у прийнятті заяви про визнання позову, суд фактично позбавив дитину права знати свого батька та на його піклування, адже, наявність у свідоцтві про народження дитини іншої особи, яка не вважає себе батьком, не піклується про неї, фактично призводить до обмеження права біологічного батька дитини ОСОБА_5 , так і до обмеження прав самої дитини.
Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин статтю 136 СК України, яка визначає обов`язковість відсутності кровного споріднення (генетичної експертизи) для ухвалення рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. 
Додає, що суд, посилаючись на відсутність висновку судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи із використання ДНК аналізу, не врахував визнання батьківства третьою особою, яке є обов`язковим елементом задоволення позову ОСОБА_1 про виключення її чоловіка як батька дитини із актового запису про народження дитини відповідно до положень статті 138 СК України.
За позицією позивачки, обов`язковою єдиною умовою задоволення позову в цій справі відповідно до статті 138 СК України, є, власне, волевиявлення третьої особи – заява про визнання батьківства  ОСОБА_5 .
В судове засідання апеляційного суду 19.05.2026 року третя особа  ОСОБА_5 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у його відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 28.05.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторін в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Статтею 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 122 СК України, презюмується, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.
Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Згідно зі статтею 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік – батьком дитини.
Статтею 134 СК України передбачено, що на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Статтею 138 СК України закріплено право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка.
Так, зокрема, частиною першою статті 138 СК України передбачено, що жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.
Згідно з частиною другою статті 138 СК України, вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.
До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини (ч.3 ст.138 СК України).
Частиною першою статті 129 СК України передбачено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.
До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (ч.2 ст.129 СК України).
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ч.2 ст.128 СК України).
Частиною першою статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (ч.2 ст.136 СК України).
З правового аналізу наведених вище норм СК України можна зробити висновок, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої у шлюбі, і батько дитини, записаний у свідоцтві про народження дитини відповідно до частини першої статті 122 СК України, повинні довести наявність та, відповідно, відсутність кровного споріднення з дитиною. 
Отже, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі №676/1200/20.
Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі №404/6710/21 виснував, що судово-медичні експертизи і дослідження з використанням ДНК-аналізу проводяться відповідно до Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи і виконуються лікарями та судово-медичними експертами-імунологами.
При проведенні експертних досліджень застосовуються Методичні рекомендації «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», які розроблені фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України. Згідно з пунктом 3 Методичних рекомендацій батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність складає не менше 99,99%.
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v. russian federation» №3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Судом встановлено, що 29.05.2023 року між позивачкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровано шлюб (актовий запис №110), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.05.2023 року.
У шлюбі в сторін народилася дитина – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис №397), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 29.05.2024 року.
У свідоцтві про народження дитини батьками записані: батько – ОСОБА_3 , мати – ОСОБА_1 .
Отже, походження дитини визначено від батьків (сторін у справі), які перебували у шлюбі між собою, відповідно до вимог частини першої статті 122 СК України. 
Доводи позивачки про те, що відповідач не є біологічним батьком дитини, по суті ґрунтуються лише на припущеннях, як і визнання відповідачем пред`явленого до нього позову, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді після роз`яснення права на звернення до суду із клопотанням про призначення в даній справі судової експертизи для визначення кровного споріднення або відсутності такого між батьком дитини, який записаний у свідоцтві про народження, та особою, яка заявляє про своє батьківство щодо цієї дитини, жодний із учасників справи не звернувся до суду з клопотанням про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, позаяк, відповідно ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
На підтвердження факту батьківства третьої особи  ОСОБА_5  відносно дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка надала суду результат дослідження №46832-53889 аналізу ДНК на батьківство від 13.02.2025 року, однак, такий обґрунтовано не був взятий до уваги судом першої інстанції як належний та допустимий доказ, оскільки в самому тексті цього результату дослідження зазначено, що такий результат не може використовуватись в суді або для юридичних цілей як доказ про наявність або відсутність родинного зв`язку, оскільки відбір біологічного матеріалу виконувався без ідентифікації учасників
Будь-яких інших доказів, які б відповідали вимогам належності та допустимості, позивачка не надала, тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позивачкою позовних вимог, зокрема, про недоведеність того факту, що записаний у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не є батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батьком дитини позивачки є  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин США, а отже, позивачкою не спростовано презумпцію народження дитини від батьків, які на момент зачаття та народження дитини перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даної справи і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 червня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич