Справа № 587/452/25 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року Сумський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Вортоломей І. Г., за участю секретаря судового засідання Джепи В. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Відділу архітектури, інфраструктури та житлово-комунального господарства Сумської районної (військової) адміністрації Сумської області, Державної інспекції архітектури та містобудування України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Нижньосироватська сільська рада Сумського району Сумської області, Управління містобудування та архітектури Сумської обласної державної адміністрації про визнання права власності на об`єкти нерухомості,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки звернулась до суду з вказаним позовом та позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 серпня 1993 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище позивачки) уклала шлюб з ОСОБА_2 18 грудня 2008 року шлюб між ними розірвано. 03 червня 1993 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . В договорі зазначено, що вказані об`єкти розташовані на земельній ділянці, що належить Нижньосироватській сільській раді. Вказане майно придбано до шлюбу, тому є особистою приватною власністю позивачки. Інша частина будинку з господарськими спорудами належала ОСОБА_2 . Пізніше, під час перебування подружжя у шлюбі, були забудовані додаткові об`єкти, зокрема, «ж» - прибудова, споруджена в 1995 році, «Н» – сарай, споруджений в 1995 році, «О» - сарай, споруджений 1995 році. В технічних паспортах зазначено, що на вказані об`єкти дозвільних документів не надано. Земельна ділянка не приватизивовулась та належить до комунальної власності Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області. Відповідач ОСОБА_2 уникає оформлення будь-яких документів, підписів не ставить, спілкування з відповідачем унеможливлено, оформлення документів спільно з відповідачем неможливо. Уповноважені органи влади не вчиняють жодних конкретних дій за зверненнями ОСОБА_1 , а лише направляють листи інформаційного характеру. Здійснити першочергове технічне обстеження об`єктів на території будинковолодіння є неможливим. Тому позивачка вимушена звернутися до суду.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час повідомлена належним чином.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Нежевело В. І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час повідомлений належним чином.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Герман І. В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.
Від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Пономаренка О. В. надійшли письмові пояснення, в яких він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за необґрунтованістю вимог. Зазначив, що спірні самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна – прибудова «Ж», сараї «Н» та «О» не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України. У провадженні Сумського районного суду Сумської області вже перебуває справа № 587/257/24 з аналогічними позовними вимогами.
Від представника відповідача Відділу архітектури, інфраструктури та житлово-комунального господарства Сумської районної (військової) адміністрації Сумської області надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника за наявними в матеріалах справи документами.
Представник відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що до компетенції ДІАМ не входить визнання права власності на самочинно збудовані будівлі, а отже правовідносини між позивачем та ДІАМ у вказаній справі жодним чином не стосуються предмету спору. Зазначає, що законодавством не передбачено можливості визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку в експлуатацію. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. 
Від представника третьої особи Нижньосироватської сільської рада Сумського району Сумської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника сільської ради за наявними матеріалами справи, щодо заявлених позовних вимог не заперечує.
Від третьої особи Управління містобудування та архітектури Сумської обласної державної адміністрації представник в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час повідомлений належним чином.
Судом встановлено, що 07 серпня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 15).
18 грудня 2008 року шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 16). 
03 червня 1993 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, яка належить Нижньосироватській сільській раді. (а.с. 14).
У технічному паспорті на вказаний будинок від 06 квітня 2021 року, виготовленому на замовлення ОСОБА_1 , зазначено, що на прибудову - «ж», сарай - «Н», сарай - «О» дозвільних документів не надано, у технічному паспорті на вказаний будинок від 06 квітня 2021 року, виготовленому на замовлення ОСОБА_2 , зазначено, що за результатами проведеного технічного обстеження прибудови - «ж», сараїв - «Н», «О» встановлено можливість надійної та безпечної їх експлуатації (а.с. 17-22).
У довідці-характеристиці об`єкту нерухомого майна зазначено, що загальна площа будинку становить 129,8 м2, житлова 71 м2, на збудовані об`єкти - прибудову «ж», сараї «Н», «О» дозвільних документів не надано (а.с. 23-24).
Право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано по частці за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 25, 26). 
У висновку будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 11від 01 травня 2024 року експерт запропонував залишити земельну ділянку під спорудами, зокрема, прибудовою «ж», сараями «Н», «О» в загальному користуванні співвласників з можливістю нормального користування будівлями та спорудами і здійснення догляду за ними для всіх співвласників, який є технічно можливий та нормативно обґрунтований(а.с. 27-31).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини 3 статті 368 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини 2 цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
ЦК України у частині 1 статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041 (яка діяла на час перебування сторін у шлюбі), визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.
Послідовною є судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18 грудня 2008 року. За час шлюбу в 1995 році на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без відповідного дозвільного документа та належно затвердженого проекту було збудовано прибудову «Ж», сарай «Н» та сарай «О». 
Згідно з технічними паспортами та матеріалами справи, дозвільні документи на будівництво чи введення вказаних об`єктів до експлуатації відсутні, відтак вони є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 Цивільного кодексу України. 
Таким чином, судом встановлено, що спірні об`єкти («Ж» прибудова, «Н» сарай, «О» сарай), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом. Земельна ділянка під вказаними об`єктами не приватизована і перебуває у комунальній власності Нижньосироватської сільської ради. 
Позивачка не надала суду доказів прийняття спірних новостворених об`єктів до експлуатації та державної реєстрації прав на них. 
Як зазначалось раніше, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
Аналогічні вимоги містяться у Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де чітко визначено заборону експлуатації та реєстрації прав на об`єкти, не прийняті в установленому порядку до експлуатації. 
Отже, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає. 
Вказана правова позиція чітко сформульована у постановах Великої Палати Верховного Суду від  23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.
Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що не прийняте в експлуатацію та не зареєстроване належним чином нерухоме майно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і не підлягає поділу як самостійний об`єкт нерухомості. 
У такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 279/11692/15-ц, де зазначено, що до моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно відсутній сам об`єкт цивільних прав, який може бути предметом поділу чи визнання права власності.
З матеріалів справи не вбачається, що прибудова «Ж», сарай «Н» та сарай «О» були прийняті до експлуатації у встановленому законом порядку, а також що право власності на них було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується самою позивачкою у позовній заяві.
З огляду на це, спірні прибудова «Ж», сарай «Н» та сарай «О» фактично збудовані, однак не прийняті в експлуатацію та не зареєстровані у встановленому законом порядку. За таких обставин вони не набули статусу об`єктів нерухомого майна як об`єктів цивільних прав та не можуть бути предметом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу як об`єкти нерухомого майна.
Отже, на момент звернення до суду відсутні об`єкти цивільних прав, стосовно яких можуть виникати правовідносини спільної сумісної власності подружжя та здійснюватися їх поділ. Суд не може визнати право власності на майно, право власності на яке не виникло у жодної особи в установленому законом порядку.
За таких обставин заявлені позивачкою вимоги фактично спрямовані на визнання права власності на майно, яке в юридичному розумінні ще не набуло статусу об`єкта нерухомого майна. Судовий захист не може бути наданий шляхом створення права власності всупереч порядку його виникнення, встановленому законом.
Відповідно до статті 331 ЦК України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації особа не набуває права власності на таке майно як на об`єкт цивільних прав, а є власником лише матеріалів, обладнання та інших речей, використаних у процесі його створення.
Велика Палата Верховного Суду у п. 140 постанови від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 дійшла до висновку, що по суті висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 необхідно читати так: «у разі неможливості поділу (яка обумовлюється входженням до складу відповідного об`єкта самочинно збудованих споруд) незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку».
Отже, захист прав учасників будівництва у такому разі можливий лише шляхом пред`явлення вимог щодо поділу будівельних матеріалів та конструкцій, використаних для будівництва.
При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просила визнати право власності саме на об`єкти нерухомості (господарські будівлі). Самостійних позовних вимог щодо поділу будівельних матеріалів, обладнання чи конструкцій, які були використані в процесі цього будівництва, позивачка до суду не заявляла. 
З огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Суд не може самостійно виходити за межі позовних вимог та присуджувати майно, про поділ якого стороною не заявлялося.
Враховуючи, що право власності на спірні будівлі як об`єкти нерухомості не виникло, а вимоги про поділ будівельних матеріалів позивачкою не вказувалися, правові підстави для задоволення позову про визнання права власності на 1/2 частину вказаних об`єктів відсутні. 
При цьому суд критично оцінює доводи позивачки про неможливість оформлення спірних об`єктів нерухомого майна у зв`язку з небажанням відповідача брати участь у такому оформленні.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка зверталася до уповноважених органів з питань узаконення та оформлення самочинно збудованих об`єктів нерухомості. За результатами таких звернень їй були надані відповідні роз`яснення щодо порядку оформлення права власності на самочинне будівництво, переліку документів, які необхідно подати для введення об`єктів в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності.
При цьому із наданих документів убачається, що для оформлення права власності на спірні об`єкти необхідним є подання визначених законодавством документів, а також документів, що підтверджують волевиявлення усіх співвласників нерухомого майна, оскільки спірні будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці та пов`язані з об`єктом нерухомості, який перебуває у спільній частковій власності сторін.
Разом із тим позивачка, посилаючись на те, що відповідач не бажає оформлювати спірне майно, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.
Позивачка не надала та матеріали справи не містять жодного належного доказу того, що відповідач відмовився надати згоду на оформлення спірних об`єктів або перешкоджав вчиненню відповідних дій. В матеріалах справи відсутні листування сторін, письмові звернення до відповідача, повідомлення про необхідність надання згоди чи інші документи, які б підтверджували наведені обставини.
Твердження позивачки про ухилення відповідача від оформлення спірного майна ґрунтуються виключно на припущеннях, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України не може бути підставою для задоволення позову.
Отже, суд враховує, що позивачка фактично просить суд визнати право власності на самочинно збудовані об`єкти через неможливість їх оформлення у позасудовому порядку. Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що позивачкою було пройдено передбачену законом процедуру оформлення таких об`єктів та отримано рішення компетентного органу про відмову у прийнятті їх в експлуатацію або державній реєстрації права власності.
Сам по собі факт отримання консультацій чи роз`яснень від державних органів не свідчить про порушення прав позивачки та не підтверджує неможливість реалізації нею адміністративної процедури оформлення спірного майна.
Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що компетентним органом було прийнято рішення про відмову у прийнятті спірних об`єктів в експлуатацію або у державній реєстрації прав на них.
За відсутності доказів звернення до компетентних органів із належним пакетом документів та отримання офіційної відмови у прийнятті об`єктів в експлуатацію чи державній реєстрації права власності, доводи позивачки про неможливість оформлення спірного майна є передчасними та необґрунтованими. 
Суд наголошує, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво не може використовуватись як спрощений, альтернативний шлях легалізації об`єктів містобудування в обхід встановленого законом адміністративного порядку (прийняття в експлуатацію та державної реєстрації). 
Позивачка не надала суду доказів звернення до органів архітектурно-будівельного контролю із заявою про готовність об`єктів до експлуатації та не отримала офіційної відмови. 
За таких обставин обраний позивачкою спосіб захисту прав є передчасним та неефективним, що в силу ст. 16 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.
Таким чином, твердження позивачки про порушення її прав відповідачем у зв`язку з неможливістю оформлення спірних об`єктів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Також слід зазначити, що, досліджуючи склад учасників справи, суд зазначає, що позивачкою як відповідачів залучено Сумську районну державну (військова) адміністрацію та Державну інспекцію архітектури та містобудування України (ДІАМ). 
Проте, у спорах про визнання права власності відповідачем є особа, яка це право оспорює або не визнає. Державні органи та органи архітектурно-будівельного контролю у цьому випадку не є суб`єктами матеріально-правового спору щодо поділу майна подружжя. 
Тому суд враховує, що ДІАМ України та Сумська районна державна (військова) адміністрація не є учасниками спірних матеріальних правовідносин щодо поділу майна подружжя та не оспорюють права позивачки на спірне майно.
Таким чином, судом встановлено, що спірні об`єкти є самочинним будівництвом, не прийняті в експлуатацію та не зареєстровані у встановленому законом порядку. Право власності на них як на об`єкти нерухомого майна не виникло, а тому вони не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя та предметом поділу.
Позивачкою не заявлено вимог щодо поділу будівельних матеріалів і конструкцій, не надано доказів звернення до компетентних органів із повним пакетом документів та отримання відмови у прийнятті спірних об`єктів в експлуатацію чи державній реєстрації права власності, а також не доведено факт створення відповідачем перешкод у здійсненні таких дій.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання прибудови «ж», сараю «Н», сараю «О» об`єктами спільної сумісної власності подружжя, визнання за позивачкою права спільної часткової власності на рівну ідеальну частину збудованих без дозвільних документів вказаних об`єктів, розташованих по АДРЕСА_1 , є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
Вимога про залишення за ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності іншої рівної ідеальної частини вказаних об`єктів є похідною, тому теж не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю і в такому разі витрати покладаються на позивача, тому підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 331, 376 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сумської районної державної адміністрації (Сумської районної військової адміністрації) Сумської області, Державної інспекції архітектури та містобудування України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Нижньосироватська сільська рада Сумського району Сумської області, Управління містобудування та архітектури Сумської обласної державної адміністраціїпро визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання права спільної часткової власності на об`єкти нерухомості (прибудову «ж», сарай «Н», сарай «О» за адресою: АДРЕСА_1 ) відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. Г. Вортоломей