Справа № 454/1608/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,
за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, 
в с т а н о в и в:

На розгляд суду надійшла вказана цивільна справа, у якій позивач просить стягнути з відповідачки у користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення з заявою до досягнення дитиною повноліття.
Свої вимоги мотивує тим, що перебував з відповідачкою у шлюбних відносинах, станом на момент звернення із даним позовом також подано заяву про розірвання шлюбу.
Від сімейного життя сторони мають спільних синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач проживає разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває повністю на його утримані. Мати дитини не бере участі у вихованні та утриманні дитини, тому посилаючись на норми Сімейного кодексу України позивач змушений стягувати аліменти в судовому порядку.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 – адвокат Левицький І.В. просить суд відмовити у позові оскільки позивачем не доведено факт утримання сина ОСОБА_3 , 2011р.н., спільна реєстрація місця проживання не є належним доказом у справі. Також зазначає, що з лютого 2022 по червень 2025 року син ОСОБА_3 , 2011р.н., проживав в Італії та перебував на повному утримані матері (оплата школи, футбольний гурток, тощо) На даний час мати продовжує утримувати сина, пересилає йому кошти із закордону (в жовтні 2025р. готівковий переказ 100 Євро, січень 2026р. – 50 Євро, лютий 2026р. – 50 Євро).
У відповідь на відзив позивач зазначає, що з 2022 року мати не проживає в Україні та не бере участі у вихованні сина. Більше того, з листопада 2023 по червень 2025 року він також проживав в Італії та разом із сином перебував під забезпеченням Італійської держави, чим спростовує твердження відповідачки що син перебував на її утриманні. Тих коштів що мати переслала на рахунок сина є недостатньо, оскільки потреба в харчуванні, навчанні, кишенькових коштах є кожного дня.
В запереченнях на позовну заяву адвокат Левицький І.В. зазначає, що позивачем не надано достатніх доказів на утримання сина, витяг про реєстрацію місця проживання не може бути доказом у даній справі, оскільки в ньому вказана реєстрація як і матері так і батька дитини. Мати дитини піклується про сина: купує одяг та переказує кошти, проте не завжди зберігає квитанції про таке, що доводить її бажання опікувитися та забезпечувати сина.
В ході розгляду справи також долучено заяву ОСОБА_5 , у якій він він зазначає, що з початку повномаштабного вторгнення він проживав в Італії, проте не хотів там залишатися та повернувся на батьківщину. На даний час він проживає із батьком, який купує йому всі необхідні речі. Мати лише один раз вислала йому передачу з одягом (і то не весь новий) та кілька разів переказала кошти: 50 Євро на день народження та ще кілька переказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області 07.04.2026р. №454/3304/25.
За час перебування у шлюбних відносинах у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження.
Згідно Акту про фактичне місце проживання №68 від 03.02.2026р. встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживають у АДРЕСА_1 .
За тією ж адресою зареєстрована ОСОБА_2 , що підтверджено Витягом з реєтру територіальної громади.
ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. 
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 Конвенції про права дитини).
Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України) утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ст.183 СК України, якщо платник аліментів стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення.
Також, при визначенні розміру аліментів, суд враховує ч.2 ст.182 СК України, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.
Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Враховуючи вищенаведене і те, що у даній ситуації дитина проживає з позивачем а тому на нього покладено більший обсяг обов`язків по його утриманню ніж на відповідачку, що ставить сторони у нерівні умови та беручи до уваги той факт, що відповідач працездатна, доказів того, що вона має на утриманні інших осіб, на яких сплачує аліменти суду не надані, тому, суд дійшов висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дитині щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
Звертаю також увагу, що в ході розгляду даної справи судом встановлено, що певний період часу сторони та їхній син спільно проживали в Республіці Італія, проте на даний час батько із сином спільно проживають у м.Великі Мости, Шептицького району, питання про визначення місця проживання їхнього спільного сина чи питання участі сторін у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини може бути предметом нового судового розгляду, оскільки аліментні зобов`язання мають мінливий характер та можуть бути змінені судом шляхом зміни їх розміру за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина а тому достатньо підстав для задоволення позовних вимог.
Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України.
Крім того, суд зазначає, що у відповідності до вимог ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд, 

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.04.2026 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави 1347 (одна тисяча триста сорок сім)грн.20 коп. судового збору.
Дане рішення в частині сплати аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах сплати аліментів за один місяць.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб - адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).
Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 . 

Головуючий: Л. Ю. Фарина