ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 911/539/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
позивача - Приходько Я. М., 
відповідача - Гаврин Д. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 (судді: Пономаренко Є. Ю. - головуючий, Барсук М. А., Руденко М. А.) та рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 (суддя Заєць Д. Г.) у справі 
за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича 
про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У лютому 2025 року Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - ДП МА "Бориспіль") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс" (далі - ТОВ "Аеро Ресторантс"), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича (далі - приватний нотаріус Рогач В. В.) про визнання виконавчого напису № 61, вчиненого 28.01.2025 приватним нотаріусом Рогачем В. В. в інтересах ТОВ "Аеро Ресторантс" про стягнення з ДП МА "Бориспіль" грошових коштів в сумі 37 254,42 грн таким, що не підлягає виконанню (далі - спірний виконавчий напис).
1.2. Позовні вимоги з посиланням на статті 87, 88 Закону України "Про нотаріат", Главу 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5/Порядок "296/5), нормами Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172), обґрунтовані незаконністю вчинення приватним нотаріусом спірного виконавчого напису.
Позивач вказував на таке: ДП МА "Бориспіль" не є стороною договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна від 30.07.2014 № 1603, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Київській, Черкаській та Чернігівській областях (на дату підписання договору - Регіональне відділення Фонду державного майна України в Київській області, орендодавець) та ТОВ "Аеро Ресторантс" (на дату підписання договору - ТОВ "Росінтер Аеро Україна"), а також договір оренди не містить підписаних позивачем умов, які б встановлювали для ДП МА "Бориспіль" фінансові зобов`язання щодо ТОВ "Аеро Ресторантс", а тому приватний нотаріус Рогач В. В. дослідивши зміст договору оренди повинен був відмовити у вчиненні виконавчого напису; вчиняючи спірний виконавчий напис приватний нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності нотаріально засвідченого укладеного договору між позивачем та відповідачем та наявності безспірності заборгованості, чим порушив приписи статей 87, 88, 89 Закону України "Про нотаріат", пункт 1 Переліку № 1172, внаслідок чого ДП МА "Бориспіль" зазнало збитків та порушення прав; на час вчинення спірного напису нотаріуса відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, було відсутнє; ДП МА "Бориспіль" не отримувало від ТОВ "Аеро Ресторантс" та приватного нотаріуса повідомлення про початок процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором на підставі виконавчого напису нотаріусу, що позбавило ДП МА "Бориспіль" подати приватному нотаріусу обґрунтовані заперечення щодо вчинення виконавчого напису або оспорити вимоги ТОВ "Аеро Ресторантс", що свідчить про порушення приватним нотаріусом приписів Порядку № 296/5; у спірному виконавчому написі відсутня інформація, на підставі яких саме документів було вчинено виконавчий напис.
Позивач також звертав увагу на тому, що керуючись статтею 601 Цивільного кодексу України ДП МА "Бориспіль" заявило про припинення свого зобов`язання щодо сплати (повернення) на користь ТОВ "Аеро Ресторантс" завдатку у сумі 37 254,42 грн, сплаченого орендарем в рахунок орендної плати за останній місяць оренди згідно з договором оренди від 30.07.2014 № 1603, шляхом зарахування грошових зобов`язань ТОВ "Аеро Ресторантс" перед ДП МА "Бориспіль" за договором від 20.04.2015 № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, підтверджених рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, яке набрало законної сили 30.10.2023.
Отже, позивач вважав, що на час вчинення приватним нотаріусом спірного виконавчого напису заборгованість не існувала, грошові зобов`язання ДП МА "Бориспіль" перед ТОВ "Аеро Ресторантс" на суму 37 254,42 грн завдатку за договором від 30.07.2014 № 1603 оренди було припинено повністю.
1.3. У відзиві на позовну заяву ТОВ "Аеро Ресторантс" просило відмовити в її задоволенні, вказуючи, зокрема на безпідставності доводів позивача про те, що вчиняючи спірний виконавчий напис приватний нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності нотаріально засвідченого укладеного договору між позивачем та відповідачем та наявності безспірності заборгованості, оскільки викладене не відповідає дійсності, адже, відповідно до акта звіряння розрахунків станом на 30.09.2024, розмір заборгованості ДП МА "Бориспіль" за договором оренди перед ТОВ "Аеро Ресторантс" становить 37 254,42 грн.
Відповідач щодо доводів позивача про припинення зобов`язання зарахуванням акцентував увагу на тому, що спірний виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом 28.01.2025, а заяву ДП МА "Бориспіль" ТОВ "Аеро Ресторантс" отримало 06.02.2025.
Станом на 28.01.2025 про припинення зобов`язання зарахуванням ані ТОВ "Аеро Ресторантс", ані приватному нотаріусу не було та не могло бути відомо. При цьому 05.02.2025 було відкрито виконавче провадження № 77102133 про стягнення з ТОВ "Аеро Ресторантс" на користь ДП МА "Бориспіль" коштів за рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, яке набрало законної сили 30.10.2023, а 06.02.2025 виконавче провадження закінчено у зв`язку зі сплатою на користь ДП МА "Бориспіль" коштів в повному обсязі.
Крім того, згідно з заявою (повідомленням) від 06.02.2025 № 35-22-34 ДП МА "Бориспіль" відмовилось від заяви про припинення зобов`язання зарахуванням від 27.01.2025 № 35-22-10.
1.4. Приватний нотаріус у поясненнях зазначав про вчинення ним спірного виконавчого напису відповідно до вимог чинного законодавства. 
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.10.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису в частині дотримання вимог про його вчинення, зокрема щодо безспірності існуючої у позивача заборгованості перед відповідачем.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 та рішенням Господарського суду Київської області від 14.10.2025, ДП МА "Бориспіль" у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи таке.
3.1.1 Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції застосували статті 73, 74 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, в яких наведено висновок щодо обставин, які можуть бути встановлені на підставі такого доказу, як акт звірки розрахунків.
На думку скаржника, суди не врахували, що акт звіряння взаєморозрахунків, на який посилаються суди попередніх інстанцій, складений станом на 30.09.2024 за період з 01.10.2023 по 30.09.2024, проте оскаржуваний виконавчий напис вчинявся 28.01.2025. Більше того, жодних доказів подання вказаного акта звіряння взаєморозрахунків нотаріусу для вчинення оскаржуваного виконавчого напису матеріали справи не містять, що свідчить про порушення судами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.
3.1.2. Заявник касаційної скарги зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували статтю 601 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування вказаної норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, згідно з якими за дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.
Суди дійшли висновків про те, що відповідач та приватний нотаріус на момент подання заяви про вчинення виконавчого напису та на момент вчинення самого виконавчого напису не були обізнані про здійснення ДП МА "Бориспіль" взаємозаліку однорідних вимог на підставі заяви про припинення зобов`язання зарахуванням від 27.01.2025 № 35-22-10 та стосовно того, що датою припинення зобов`язання зарахуванням є дата отримання відповідачем (06.02.2025) заяви ДП МА "Бориспіль" про припинення зобов`язання зарахуванням від 27.01.2025 № 35-22-10.
Проте, при вчиненні заяви про припинення зобов`язання зарахуванням від 27.01.2025 № 35- 22-10 ДП МА "Бориспіль" керувалось положеннями частини 3 статті 203 Господарського кодексу України (була чинна на момент вчинення) та статтею 601 Цивільного кодексу України.
Скаржник звернув увагу, що із змісту наведеної статті не передбачається направлення будь-якого повідомлення іншій стороні про здійснення такого зарахування зустрічних однорідних вимог.
На думку скаржника, помилкові висновки судів призвели до незаконної відмови у задоволенні позову ДП МА "Бориспіль", оскільки суди прийшли до висновку про наявність безспірної заборгованості у позивача перед відповідачем на момент вчинення спірного виконавчого напису.
3.1.3. Суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних рішеннях застосували пункт 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 та пункту 1 Переліку № 1172 без урахування висновків щодо застосування вказаної норм права, викладених Верховний Суд у постановах від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17.
Під час розгляду справи ДП МА "Бориспіль" наголошувало на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що приватний нотаріус Рогач В. В. вчиняв спірний виконавчий напис саме на підставі оригіналу договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна від 30.07.2014 № 1603.
Крім того, позивач наголошував, що ДП МА "Бориспіль" не є стороною договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна від 30.07.2014 № 1603, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Київській, Черкаській та Чернігівській областях та ТОВ "Аеро Ресторантс", та що договір оренди не містить підписаних позивачем умов, які б встановлювали ДП МА "Бориспіль" фінансові зобов`язання щодо ТОВ "Аеро Ресторантс".
ДП МА "Бориспіль" вважає, що суди попередніх інстанцій повинні були застосувати до даних спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постановах у постановах від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17.
3.1.4. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вважає, що судові рішення прийнятими з порушенням норм процесуального права, а саме статей 73, 74, 77, 78, 86, частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а саме статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", підпунктів 1.2 пункту 1 Глави 16 Розділу ІІ, підпункту 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, пункту 1 Переліку № 1172, Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2013 № 1650/24182, постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів), та інших доходів бюджету", статті 16 Цивільного кодексу України.
При цьому скаржник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, а саме: у правовідносинах які виникли між орендарем та балансоутримувачем індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності щодо можливості вчинення нотаріусом виконавчого напису для стягнення з балансоутримувача сплачених сум орендарем балансоутримувачу у разі закінчення строку дії вказаного вище договору, за обставин, що майно передбачене таким договором орендарем в оренду взагалі не приймалося, при цьому, процедура повернення сплачених коштів визначена умовами договору оренди та передбачає повернення коштів у порядку, визначеному Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Мінюсту від 25.09.2013 № 1650/24182 та постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів)".
3.1.5. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на те, що враховуючи, що документи, на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис мають безпосереднє значення для розгляду позовної заяви, з метою всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи ДП МА "Бориспіль" заявило відповідне клопотання у позовній заяві про витребування у приватного нотаріуса документів на підставі яких ним 28.01.2025 було вчинено спірний нотаріальний напис.
Приватним нотаріусом на виконання вимог ухвали суду першої інстанції були надані документи на підставі яких вчинявся спірний виконавчий напис.
Проте, суди взагалі не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема обставини щодо відсутності доказів подання відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригіналу договору оренди, акта звіряння розрахунків, актів приймання-здачі майна в оренди/з оренди, та не надали належної оцінки відсутності у матеріалах справи акта про прийняття відповідачем майна в оренду та його повернення з оренди.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Аеро Ресторантс", заперечуючи проти її задоволення, просить залишити судові рішення без змін, з підстав, викладених у відзиві, акцентуючи увагу також на наявності правової позиції Верховного Суду в аналогічних справах за подібних правовідносин.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що 30.07.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (правонаступником якого згідно з наказом Фонду державного майна України від 05.08.2019 № 786 є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (орендодавець) та ТОВ "Росінтер Аеро Україна" (наразі - ТОВ "Аеро Ресторантс") (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1603 (далі - договір оренди), згідно з умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення на першому поверсі пасажирського терміналу "D" загальною площею 423,3 м2 (майно), розміщене за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Бориспіль-7, що перебуває на балансі ДП МА "Бориспіль" (блансоутримувач).
Сторонами договору були також передбачені такі умови:
- відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 і становить за базовий місяць розрахунку - квітень 2014 року 74 508,84 грн, згідно розрахунку орендної плати, який додається;
- орендна плата перераховується до Державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (пункт 3.6 договору);
- згідно з пунктом 5.2 договору орендар зобов`язується протягом місяця після підписання договору оренди внести завдаток, передбачений договором. Завдаток стягується до Державного бюджету і балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 договору. Після закінчення основного строку договору здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць з урахуванням внесеного орендарем завдатку. У разі порушення орендарем зобов`язання зі сплати орендної плати він має відшкодувати Державному бюджету і балансоутримувачу збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір завдатку. Якщо в разі дострокового припинення договору за згодою сторін сума сплачених орендних платежів і завдатку перевищить передбачені договором платежі за період фактичної оренди, то це перевищення розглядається як зайва сума орендної плати, що підлягає поверненню;
- відповідно до пункту 3.10 договору зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди;
- договір оренди укладено строком (терміном) на 10 (десять) років, що діє з 30.07.2014 року до 29.07.2024 року включно (пункт 10.1 договору).
4.3. Суди установили, що на виконання умов пунктів 3.10 та 5.2 договору ТОВ "Аеро Ресторантс" на користь ДП МА "Бориспіль" 27.08.2014 відповідно до платіжного доручення № 00179 сплатило 37 254,42 грн завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди за договором оренди із розрахунку 30% від орендної плати (74 508,84 грн) з ПДВ за ставкою 20% від орендної плати (14 901,77 грн).
28.06.2024 ДП МА "Бориспіль" листом № 25-22-302 повідомило ТОВ "Аеро Ресторантс" про те, що договір не підлягає продовженню у зв`язку із необхідністю використання орендованого за договором оренди майна для власних потреб.
21.08.2024 ТОВ "Аеро Ресторантс" листом № 21-08-24-03 повідомило ДП МА "Бориспіль" реквізити банківського рахунку для повернення завдатку, сплаченого ним згідно з договором оренди.
Станом на 30.09.2024 сторонами складено та підписано спільний акт звіряння розрахунків, яким зафіксовано заборгованість ДП МА "Бориспіль" перед ТОВ "Аеро Ресторантс" у розмірі 37 254,42 грн. 
14.01.2025 на адресу ДП МА "Бориспіль" надійшла вимога ТОВ "Аеро Ресторантс" від 09.01.2025 № 09-01-25/1 про сплату 37 254,42 грн. 
Судами встановлено, що ДП МА "Бориспіль" у відповідь на вимогу відповідача 28.01.2025 на поштову адресу (з подальшим направленням на офіційну електронну адресу) направило заяву про припинення зобов`язання зарахуванням від 27.01.2025 № 35-22-10 на суму 37 254,42 грн, з огляду на наявність у ТОВ "Аеро Ресторантс" невиконаного грошового зобов`язання у сумі 419 000,00 грн штрафу за договором від 20.04.2015 № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, залишеним у цій частині без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 і постановою Верховного Суду від 27.02.2024.
Вказана заява була направлена позивачем на поштову адресу відповідача 28.01.2025, а 31.01.2025 направлена на електронну адресу відповідача. 
Водночас, 28.01.2025 приватним нотаріусом Рогачем В. В. в інтересах ТОВ "Аеро Ресторантс" вчинено виконавчий напис № 61 про стягнення з ДП МА "Бориспіль" грошових коштів в сумі 37 254,42 грн.
30.01.2025 державним виконавцем Бориспільського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження ВП № 77038209 та 31.01.2025 з рахунку ДП МА "Бориспіль" здійснено списання грошових коштів, у тому числі 37 254,42 грн заборгованості за виконавчим документом.
Постановою державного виконавця від 05.02.2025 виконавче провадження ВП №77038209 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу закінчено.
Судами також встановлено, що заявою від 06.02.2025 № 35-22-24 позивачем повідомлено про відмову від заяви від 27.01.2025 № 35-22-10 про припинення зобов`язання зарахуванням, оскільки, вказана заява про припинення зобов`язання зарахуванням від 27.01.2025 № 35-22-10 не була врахована ТОВ "Аеро Ресторантс", про що свідчить вчинення виконавчого напису нотаріуса від 28.01.2025 № 61, пред`явлення вказаного виконавчого напису до виконання та стягнення з ДП МА "Бориспіль" в межах виконавчого провадження ВП №77038209 коштів у розмірі 37 254,42 грн.
4.4. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги ДП МА "Бориспіль" до ТОВ "Аеро Ресторантс" про визнання виконавчого напису № 61, вчиненого 28.01.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В. В. в інтересах ТОВ "Аеро Ресторантс" про стягнення з ДП МА "Бориспіль" грошових коштів в сумі 37 254,42 грн таким, що не підлягає виконанню.
4.5. Статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Закон України "Про нотаріат" встановлює порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні та передбачає, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Згідно з пунктом 19 частини 1 статті 34 Закону України "Про нотаріат" до повноважень нотаріусів належить вчинення такої нотаріальної дії, як вчинення виконавчого напису.
Стягнення грошових сум або витребування майна за виконавчим написом передбачене у статті 87 зазначеного Закону в якій закріплене, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону).
У статті 89 Закону України "Про нотаріат" встановлений зміст виконавчого документа та передбачено, що у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса
За змістом статті 90 Закону стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
У статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 встановлює порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, за приписами якого передбачено таке:
- виконавчий напис нотаріуса набирає чинності з дати його реєстрації в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, про що зазначається у тексті самого виконавчого напису (пункт 4 глави 11 розділу І Порядку);
- для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України (підпункти 1.1, 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку);
- нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (підпункт 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку);
- виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість (підпункт 5.1 пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку);
- стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством для виконання судових рішень та Законом України "Про виконавче провадження" (пункт 8 глави 16 розділу ІІ Порядку).
Згідно з пунктом 1 Переліку № 1172 нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку щодо іпотечних договорів). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц.
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц та від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17).
4.6. Зі змісту виконавчого напису від 28.01.2025 № 61 вбачається, що останній вчинений приватним нотаріусом Рогачем В. В. на підставі статті 87 Закону України "Про нотаріат", Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 та пункту 1 Переліку № 1172.
Виконавчим написом від 28.01.2025 № 61 пропонується стягнути на користь ТОВ "Аеро Ресторантс" заборгованість, що виникла відповідно до умов договору оренди № 1603 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, який був укладений між РВ ФДМ України по Київській області та стягувачем, який на дату укладання договору мало назву ТОВ "Росінтер Аеро Україна", посвідченого Рогачем В. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.07.2014, що зареєстрований за реєстровим № 1317, яку сплачено стягувачем на користь балансоутримувача відповідно до пунктів 3.1, 3.6, 3.10, 5.2 договору на забезпечення зобов`язання стягувача щодо сплати орендної плати у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди та не повернутий стягувачу після балансоутримувачем, яким є ДП МА "Бориспіль", відповідно до умов договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, який був укладений між орендодавцем та стягувачем, посвідчений Рогачем В. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.07.2014, що зареєстрований за реєстровим № 1317.
За змістом виконавчого напису від 28.01.2025 № 61 загальна сума заборгованості, з урахуванням пункту 3.1, пункту 3.6, пункту 3.10, пункту 5.2 договору № 1603 становить 37 254,42 грн, що була внесена орендарем відповідно до пункту 5.2 договору та не повернута боржником після 29.07.2024 у зв`язку із закінченням строку договору, на який його було укладено.
Виконавчий напис скріплений підписом і печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В.
4.7. Як вже зазначалося судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.07.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (правонаступником якого згідно з наказом Фонду державного майна України від 05.08.2019 № 786 є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (орендодавець) та ТОВ "Росінтер Аеро Україна" (наразі - ТОВ "Аеро Ресторантс") (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1603, за умовами якого балансоутримувачем майна є ДП МА "Бориспіль", на користь якого сплачується 30% орендної плати, що встановлено договором.
Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги доводи позивача про те, що він не є стороною договору, вказавши, що за змістом договору оренди, він встановлює певні права та обов`язки для позивача, як балансоутримувача, зокрема щодо права на отримання частини орендної плати за користування орендованим майном.
Суди виходили з того, що той факт, що позивач не є безпосередньою стороною договору оренди, не спростовує того, що цей договір укладений і в інтересах позивача, який є учасником орендних правовідносин, отримувачем частини орендної плати та особою, на яку договором покладено обов`язок після закінчення строку договору повернути відповідачу частину платежу, внесеного ним в момент укладання договору оренди як завдатку.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.04.2026 у справі № 911/538/25 за позовом ДП МА "Бориспіль" до ТОВ "Аеро Ресторантс" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, правовідносини в якій є подібними, зазначено, що за змістом договору оренди позивач як балансоутримувач наділений визначеними майновими правами та обов`язками, зокрема, правом на отримання частини орендної плати за користування орендованим майном, що свідчить про спрямованість виконання договору також на його користь. Крім того, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" як у редакції, чинній на момент укладення договору, так і у редакції, чинній на момент розгляду цієї справи, прямо відносить балансоутримувача до безпосередніх учасників орендних правовідносин.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 911/541/25 та від 13.05.2026 у справі № 911/545/25 у подібних правовідносинах між тими ж сторонами.
Отже, суди дійшли висновку, що договір оренди є достатньою правовою підставою для вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису щодо обов`язку позивача сплатити на користь відповідача заборгованість, яка утворилася у нього за вказаним договором.
4.8. ДП МА "Бориспіль" також посилалося на ненадання нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем та встановлюють прострочення виконання зобов`язання за договором оренди.
За змістом статті 88 Закону України "Про нотаріат" безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Суди попередніх інстанцій установили, що на виконання умов договору ТОВ "Аеро Ресторантс" на користь позивача 27.08.2014 відповідно до платіжного доручення № 00179 сплатило 37 254,42 грн завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди за договором оренди із розрахунку 30% від орендної плати (74 508,84 грн) із ПДВ за ставкою 20% від орендної плати (14 901,77 грн). 
За змістом пункту 10.1 договору строком закінчення його дії є 29.07.2024 оскільки позивач, як балансоутримувач, листом від 28.06.2024 № 25-22-302 повідомив відповідача про непродовження договору у зв`язку із необхідністю використання орендованого за договором оренди майна для власних потреб позивача.
Припинення договору оренди, на забезпечення виконання зобов`язань за яким відповідачем було внесено завдаток, свідчить про виникнення в отримувача такого завдатку, за відсутності неврегульованих претензій, обов`язку повернути вказану суму завдатку відповідачу.
4.9. Суди зазначили, що позивач не посилався на наявність неврегульованих питань за наслідком припинення строку дії договору та підписав з відповідачем спільний акт звіряння розрахунків станом на 30.09.2024, в якому зафіксовано заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі 37254,42 грн.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. 
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. 
Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, а також у постановах від 04.03.2026 у справі № 911/541/25 та від 13.05.2026 у справі № 911/545/25 у подібних правовідносинах між тими ж сторонами.
Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги доводи позивача про те, що акт звіряння не є первинним бухгалтерським документом вказавши на те, що безспірність претензій відповідача ґрунтується на тексті самого договору та природи утримуваних грошових коштів як завдатку, який після припинення договору оренди безумовно мав бути повернутий на користь відповідача.
Посилання позивача на те, що акт звіряння складений станом на 30.09.2024, тоді як виконавчий напис вчинено 28.01.2025, за висновками судів не ставить під сумнів правомірність вчиненого виконавчого напису, а позивачем не наведено аргументів та доказів, які б свідчили б про те, що в період після складання акта звіряння (30.09.2024) заборгованість перед відповідачем станом на дату вчинення виконавчого напису (28.01.2025) була погашена чи була спірною.
4.10. Отже, суди попередніх інстанцій установили, що позивачем не доведено порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису в частині дотримання вимог про його вчинення, зокрема щодо безспірності існуючої у позивача заборгованості перед відповідачем.
4.11. Суд апеляційної інстанції щодо доводів ДП МА "Бориспіль" про неотримання ним повідомлень від нотаріуса та відповідача повідомлення про початок процедури стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріусу, що позбавило його можливості подати обґрунтовані заперечення щодо вчинення виконавчого напису або оспорити вимоги відповідача, вказав на те, що направлення попередніх повідомлень про початок процедури вчинення виконавчого напису чинне законодавство не передбачає, крім випадків вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі, який вчиняється після спливу 30 днів з моменту направлення іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
У постанові Верховного Суду від 13.05.2026 у справі № 911/545/25 у подібних правовідносинах за участі тих же сторін зазначено, що підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, на який звертає увагу позивач, визначено спосіб, відповідно до якого відбувається захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Разом з тим, ні Порядком № 296/5, ні пунктом 1 Переліку № 1172, на які посилався скаржник, не визначено, що в інших випадках, окрім наведеного, визначено обов`язок кредитора або нотаріуса повідомити боржника про початок реалізації процедури вчинення виконавчого напису окрім як у разі вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі.
4.12. При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, що обов`язок позивача повернути утримувану ним суму завдатку після припинення договору оренді прямо виникає із суті правовідносин.
Суд установив, що 21.08.2024 відповідачем листом № 21-08-24-03 повідомлено позивачу реквізити банківського рахунку для повернення завдатку, сплаченого ним згідно з договором оренди.
Між сторонами станом на 30.09.2024 складено та підписано спільний акт звіряння розрахунків, яким зафіксовано заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі 37 254,42 грн, а 14.01.2025 на адресу позивача від відповідача надійшла вимога від 09.01.2025 № 09-01-25/1 про сплату 37 254,42 грн, яка не була задоволена.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за таких обставин, позивач не може посилатися як на відсутність ознак безспірності вимог відповідача, так і недостатність часу для реагування на вимоги відповідача повернути йому суму завдатку у вказаному розмірі у зв`язку із припиненням з 29.07.2024 дії договору оренди.
4.13. ДП МА "Бориспіль" також посилалося на відсутність заборгованості позивача на момент вчинення виконавчого напису внаслідок припинення зобов`язання у спосіб зарахування зустрічних вимог.
Відповідно до частин 1-3 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Аналогічні положення закріплені також у статті 601 Цивільного кодексу України відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
За приписами частини 5 статті 202 зазначеного Кодексу до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, на яку звертає увагу заявник касаційної скарги, зазначив, що заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана відповідачем позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі. Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.
У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. 
За дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. 
Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення. 
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив правові висновки, викладені, зокрема, у постановах від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, на неврахування яких посилається скаржник у касаційній скарзі, щодо умов дійсності зарахування одностороннього правочину, його спірності чи безспірності.
Поряд з цим у постановах Верховного Суду від 03.09.2024 у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21)) щодо моменту вчинення заяви про зарахування зазначено, що за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням; моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.
За загальним правилом припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог пов`язується з моментом вчинення заяви про зарахування як одностороннього правочину, вирішальним для настання відповідних цивільно-правових наслідків є не лише складання такого документа, а й доведення волевиявлення до відома іншої сторони у належний спосіб. Саме адресування заяви іншій стороні та її вручення або інше підтверджене доведення змісту заяви до відома адресата забезпечує можливість визначити момент, з якого ця заява набуває юридичного значення як односторонній правочин у конкретних правовідносинах і може спричинити припинення взаємних зобов`язань.
У постанові від 13.05.2026 у справі № 911/545/25 за участі тих же сторін у подібних правовідносинах Верховний Суд зазначив, зокрема, що за обставин цієї справи застосування статті 601 Цивільного кодексу України в частині припинення зобов`язань зарахуванням передбачає з`ясування не лише факту складання позивачем заяви про зарахування, а й факту її направлення та вручення відповідачу, а також моменту такого вручення.
Саме встановлення цієї події має значення для оцінки того, чи настали правові наслідки зарахування до моменту вчинення нотаріусом виконавчого напису, і, як наслідок, чи могла подана заява впливати на наявність або відсутність існування безспірної заборгованості станом на відповідну дату. 
Верховний Суд у справі № 911/545/25 вказав, що оскільки, як встановили суди, відповідач отримав заяву позивача про зарахування лише 06.02.2025, саме цю дату слід вважати моментом учинення одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, адже така заява адресована іншій особі й містить повідомлення про волевиявлення на припинення зустрічних зобов`язань, тому саме з цього моменту, за загальним правилом, припиняються зобов`язання обох сторін у відповідному обсязі, про що вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій. Водночас станом на 06.02.2025 виконавчий напис нотаріуса від 28.01.2025 вже було виконано, а грошові кошти за ним списано з рахунку позивача. Тому на цю дату правові підстави для припинення зобов`язань шляхом зарахування у заявленому обсязі були відсутні, а отже, заявлене зарахування не могло спричинити фактичного припинення зобов`язань сторін.
У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що 14.01.2025 позивач отримав від відповідача вимогу від 09.01.2025 № 09-01-25/1 про сплату 37 254,42 грн, що є сумою утримуваного позивачем завдатку за вже припиненим договором оренди. 
27.01.2025 позивачем, у відповідь на вказану вимогу, складено заяву про припинення зобов`язання зарахуванням на вказану суму з огляду на наявність у відповідача непогашеного боргу у розмірі 419 000,00 грн за рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22.
Вказана заява була направлена позивачем на поштову адресу відповідача 28.01.2025 та отримана відповідачем 06.02.2025, а 31.01.2025 цю заяву було направлено відповідачу на електронну пошту.
Водночас, як установили суди, виконавчий напис було вчинено 28.01.2025, а 30.01.2025 за ним було відкрито виконавче провадження та цього ж дня проведене списання грошових коштів з рахунку позивача.
4.14. Як вже зазначалося, ДП МА "Бориспіль" у касаційній скарзі оскаржуючи судові рішення у справі посилався на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на такому: суди застосували статті 73, 74 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, в яких наведено висновок щодо обставин, які можуть бути встановлені на підставі такого доказу, як акт звірки розрахунків; суди застосували статтю 601 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування вказаної норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, згідно з якими за дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним; суди застосували пункт 2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку № 296/5 та пункту 1 Переліку № 1172 без урахування висновків щодо застосування вказаної норм права, викладених Верховний Суд у постановах від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17.
4.15. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення/цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
4.16. Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Наведені норми за своїм змістом є загальними вимогами процесуального законодавства, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. При цьому Верховний Суд зазначає, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а зміст зазначених скаржниками постанов не свідчить про застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
У справі, в якій подано касаційну скаргу, фактичні обставини встановлені судами на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини, свідчать про вчинення спірного виконавчого напису нотаріусу відповідно до норм законодавства, натомість відповідно до імперативних положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Щодо постанов Верховного Суду, на які звертає увагу скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає, що:
- у постанові від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21 Верховний Суд розглядав спір про стягнення позики за рахунок майна, переданого в іпотеку;
- у постанові від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц Верховний Суд перевіряв дотримання вимог при вчиненні нотаріусом виконавчого напису щодо вимог про стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) та констатував, що: "Суди не встановили факт направлення позикодавцем листа-повідомлення з вимогою сплатити борг і отримання/неотримання позичальником такого листа, що має значення та унеможливлює вирішення спору по суті";
- у постанові від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17 Верховний Суд констатував аналогічно, що суди не встановили факт направлення позикодавцем листа з вимогою сплатити борг як передумову вчинення виконавчого напису. 
Не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду у наведених ним справах щодо застосування статті 601 Цивільного кодексу України з наведених вище підстав. 
Звертаючись із касаційною скаргою позивач не навів правових висновків Верховного Суду, які б підтверджували існування іншого підходу до застосування статті 88 Закону України "Про нотаріат" у спірній ситуації, або свідчили б про необхідність її тлумачення інакше, ніж це здійснили суди попередніх інстанцій.
Суди попередніх інстанції в повній мірі встановили фактичні обставини в цій справі та надали об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів наведених сторонами, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а, отже, і наведені позивачем доводи в касаційній скарзі не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
У той же час посилання позивача на неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, викладених у наведених ним постановах, не свідчить про те, що суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушили норми процесуального права.
Як вже зазначалося, помилково посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Тому цитування скаржником окремих висновків суду касаційної інстанції, викладених у постановах у справах, фактичні обставини в яких є відмінними, а правовідносини - неподібними до правовідносин, що склалися у справі № 902/1208/25, не є належним правовим обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави касаційного оскарження.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що аналогічні доводи ДП МА "Бориспіль", наведені ним у справі, яка розглядається, були предметом дослідження під час розгляду справ № 911/541/25, № 911/538/25, № 911/545/25 за позовом ДП МА "Бориспіль" до ТОВ "Аеро Ресторантс" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів, в яких Верховний Суд залишив без змін судові рішення про відмову ДП МА "Бориспіль" у задоволенні позовних вимог.
4.17. Щодо доводів скаржника про наявність підстав для оскарження судових рішень у справі з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із відсутністю правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статей 73, 74, 77, 78, 86, частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а саме статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", підпунктів 1.2 пункту 1 Глави 16 Розділу ІІ, підпункту 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, пункту 1 Переліку № 1172, Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2013 № 1650/24182, постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів), та інших доходів бюджету", статті 16 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту пункту 3 частини статті 287 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами було застосовано неправильно).
Верховний Суд зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).
При цьому, формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними Господарським процесуальним кодексом України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що касаційна скарга не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно позивачу в межах конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій установили фактичні обставини справи, що стали підставою для задоволення позову, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.
Проте з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду, а отже, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції та підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів визнає недоведеною наведену скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
4.18. ДП МА "Бориспіль" також оскаржив судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 господарського процесуального кодексу України, вказуючи на те, що приватним нотаріусом на виконання вимог ухвали суду першої інстанції були надані документи на підставі яких вчинявся оскаржуваний виконавчий напис, проте суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема відсутність доказів подання відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригіналів документів (договору оренди, акта звіряння розрахунків, актів приймання-здачі майна в оренди/з оренди) та не надали належної оцінки відсутності у матеріалах справи акта про прийняття відповідачем майна в оренду та про повернення такого майна з оренди.
Так, скаржник вважає, що без дослідження документів, про які він зазначав у своєму клопотанні, фактично неможливо встановити дійсні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Водночас, вимоги касаційної скарги про скасування судових рішень попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог суперечать змісту його доводів про неможливість встановити дійсні обставини справи та ухвалити законне та обґрунтоване рішення у зв`язку із невитребуванням судом документів, про які він зазначав у своєму клопотанні. Тобто, вимоги скаржника є суперечливими і зводяться фактично до ухвалення судового рішення про задоволення його позову без дослідження доказів, які, як він вважає, є ключовими у питанні встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на принцип юридичної визначеності (res judicata), який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Не може бути поставлено під сумнів остаточне рішення лише через намагання особи домогтися "перегляду заради перегляду", а право на доступ до суду не може використовуватись як механізм зловживання та мати необмежений та абсолютний характер.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Разом з цим, обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, були повно та всебічно встановлені судами попередніх інстанцій, суди попередніх інстанцій надали належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, повно оцінили умови договору та докази його виконання, встановили їх значення для прав, інтересів і обов`язків сторін спору, а також перевірили наявні у справі документи у взаємозв`язку з критерієм безспірності вимоги, який є визначальним для висновку про правомірність вчинення виконавчого напису.
Отже, підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні, яке відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.
4.19. ДП МА "Бориспіль" подало до суду клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 911/541/25, від 07.04.2026 у справі № 911/538/25, від 13.05.2026 у справі № 911/545/25 про можливість вчинення виконавчого напису за договором оренди щодо балансоутримувача за відсутності доказів повідомлення балансоутримувача про це, який відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17, від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, яке не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 
Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду унормовані у статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
Так, згідно з положеннями частин 1, 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики (частина 1 статті 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів").
Тобто з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій, Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення або підходи застосовані в цих рішеннях мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ); існування невідповідності критерію "якість закону" законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права.
Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 904/3860/19, від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13).
Слід зазначити, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду відступ від раніше сформованої правової позиції повинен мати реальне підґрунтя, про що йдеться, зокрема, у п. 70 рішення у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" ("Chapman v. the United Kingdom", заява № 27238/95).
У інших справах Суд також неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі "Проценко проти росії", заява №13151/04, п. 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник проти росії", заява № 8269/02, п. 38).
Натомість, аргументи заявника, наведені на обґрунтування підстав для відступу від правових висновків Верховного Суду у зазначених ним постановах, не є безумовною підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, ДП МА "Бориспіль" не навів переконливих доводів щодо необхідності відступу від правових висновків Верховного Суду, викладених у раніше ухвалених у вказаних ним рішеннях, не обґрунтував того, у чому полягає неможливість вирішення справи касаційним судом у визначеному складі в межах оцінки правильності застосування судами норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права в контексті підстав касаційного оскарження, та у чому полягає невизначеність законодавчого регулювання правових питань щодо порядку прийняття рішення у такій категорії справ.
Колегія суддів звертає увагу, що на зазначені у клопотанні про передачу справи постанови Верховного Суду скаржник посилався у касаційній скарзі, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, які є нерелевантними до спірних правовідносин, вказуючи у клопотанні про необхідність від відступу від висновків Верховного Суду, наведених у подібних правовідносинах у справах за участі тих самих сторін з того самого предмета спору, не навівши при цьому наявності підстав для відступу від відповідних висновків.
Крім того, заявник просить передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у той час за приписами частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. У той же час, постанови у справах, від висновків в яких вважає за необхідне відступити заявник, ухвалені колегіями суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи, що, у разі наявності підстав для відступу, має наслідком передачу справи на розгляд відповідної палати.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову є правильними по суті і підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - залишенню без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 та рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/539/25, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 та рішення Господарського суду Київської області від 14.10.2025 у справі № 911/539/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак