ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 травня 2026 року
м. Київ
справа № 760/5711/17
провадження № 61-6584св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на постанову Київського апеляційного суду 
від 8 квітня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Поліщук Н. В., 
Андрієнко А. М., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Трест «Київміськбуд-2», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову вказувала, що з 2 березня 2009 року працювала 
у ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на посаді коменданта гуртожитку 
на АДРЕСА_1 . У подальшому на неї покладено виконання обов`язків коменданта гуртожитків на АДРЕСА_2 та на 
АДРЕСА_3 .
Починаючи з 2016 року, стан її здоров`я погіршився і вона не могла виконувати обов`язки коменданта гуртожитків, тому двічі зверталась із заявою про переведення на легшу роботу, в чому було відмовлено з посиланням на відсутність висновку Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК). Після отримання та пред`явлення інформації про інвалідність просила повторно розглянути заяви.
25 січня 2017 року відповідачем видано наказ про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у виді догани.
Зазначає, що з 3 до 21 березня 2017 року перебувала у відпустці, а відразу після виходу на роботу її ознайомили з наказом № 56-к про звільнення, після чого витребували від неї пояснення щодо проживання сторонньої особи у гуртожитку, в яких вона вказала про необізнаність з такими обставинами.
Після звільнення ОСОБА_1 ознайомили з актом службового розслідування 
від 21 березня 2017 року та наказом від 17 березня 2017 року № 32 про його проведення.
Згідно з цим актом в гуртожитку на АДРЕСА_2 на підставі договору найму у кімнаті № 123 проживає ОСОБА_3 . При цьому з дозволу ОСОБА_1 з лютого 2017 року з ним проживає його бабуся - ОСОБА_4 .
Щодо вказаних обставин позивач зазначала, що згідно із записом у журналі реєстрації відвідувачів за 20 лютого 2017 року міститься запис охоронця про гостю ОСОБА_4 , яка відвідувала мешканця кімнати № НОМЕР_1 . Інших записів журнал не містить. Вказувала, що 2 березня 2017 року розмовляла з ОСОБА_3 , який повідомляв про приїзд до нього гості. Позивач повідомила про необхідність вирішення цього питання з адміністрацією з укладенням договору найму ліжко-місця. Крім того, що до її повноважень не належить перевірка житлових приміщень за відсутності законних підстав.
Позивач вказувала, що у зв`язку з незаконним звільненням їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000 грн.
За таких обставин просила:
- визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» 
від 21 березня 2017 року № 56-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель з пунктом 3 частини першої 
статті 40 КЗпП України;
- змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель за пункту 3 частини першої 
статті 40 КЗпП України на пункт 2 частини першої статті 40 КЗпП України;
- стягнути з ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту винесення оскаржуваного наказу - 21 березня 2017 року 
до набрання законної сили рішення суду;
- стягнути з ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2020 року 
у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що, видаючи наказ про звільнення, відповідач встановив факти систематичного невиконання позивачем своїх службових обов`язків, покладених на неї посадовою інструкцією, та враховував попереднє притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності за невиконання своїх службових обов`язків.
Постановою Київського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано незаконним та скасовано наказ від 21 березня 2017 року № 56-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 з 21 березня 2017 року на посаді коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2».
Стягнено з ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2017 року до 8 квітня 2021 року у сумі 158 518,62 грн. Зазначено, що суми, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 , визначені без утримання податків, зборів та обов`язкових платежів.
Стягнено з ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на користь ОСОБА_1 5 000 грн 
у відшкодування моральної шкоди.
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.
Стягнено з ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на користь держави судовий збір у розмірі 6 400 грн.
Апеляційний суд зазначив про недоведення того, що вселення та проживання 
ОСОБА_4 у гуртожитку відбулося внаслідок навмисного невиконання 
ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків, тобто свідомого допущення позивачем вселення сторонньої особи без оформлення права проживання в установленому порядку. Акт службового розслідування не містить відомостей щодо часу та обставин вселення ОСОБА_4 до гуртожитку. Відомості, що містить цей акт, письмові пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не дають підстав для висновку про невиконання комендантом своїх трудових обов`язків.
Оцінивши у сукупності зміст трудових обов`язків позивача, а також обов`язки 
ТОВ «Фенікс 2011» (охоронна компанія, що забезпечувала додержання пропускного режиму у гуртожиток) та безпосередньо мешканця гуртожитку в контексті вирішення цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про недоведення роботодавцем факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині зміни формулювання причини звільнення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України (невідповідність працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я), оскільки наявність у особи другої групи інвалідності (установлена з 10 травня 2005 року) не можна вважати підставою для звільнення працівника за зазначеною нормою.
Встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулося незаконно, з метою відновлення порушеного права позивача апеляційний суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини другої статті 235 КЗпП України.
Апеляційний суд вказав, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, тому з урахуванням принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У квітні 2021 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 8 квітня 
2021 року і залишити в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 7 жовтня 2020 року.
Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), оскільки вимоги про поновлення на роботі позивач не заявляла, тому, поновивши позивача на роботі, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог.
Зазначає про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 766/8638/16-ц (провадження № 61-28444св18), від 13 січня 2020 року у справі № 511/847/17 (провадження № 61-7824св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 345/472/19 (провадження № 61-20020св19), від 7 травня 2020 року у справі № 333/1839/19 (провадження № 61-21641св19), про те, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна сукупність таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, вчиненим без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.
Також заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року 
у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) щодо застосування принципу співмірності у трудових відносинах при стягненні компенсаційних виплат. На думку заявника, апеляційний суд не врахував, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року у зв`язку зі зловживанням позивачем та його представниками процесуальними правами, оскільки розгляд справи відкладався за їх клопотаннями.
Помилковим вважає заявник висновок апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди, оскільки дії товариства щодо звільнення позивача відповідали положенням трудового законодавства.
Позиція інших учасників справи
У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу. Однак до відзиву не додано доказів направлення його усім учасникам справи, а саме ОСОБА_2 . Відповідно до частини п`ятої статті 178, частини четвертої статті 395 ЦПК України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Ураховуючи невиконання представником 
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України, поданий відзив на касаційну скаргу підлягає поверненню без розгляду.
Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 22 квітня 2022 року відкрив касаційне провадження 
у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування 
норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 766/8638/16-ц (провадження № 61-28444св18), від 13 січня 2020 року 
у справі № 511/847/17 (провадження № 61-7824св19), від 12 лютого 2020 року 
у справі № 345/472/19 (провадження № 61-20020св19), від 7 травня 2020 року 
у справі № 333/1839/19 (провадження № 61-21641св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 відповідно до наказу від 2 березня 2009 року № 151-к прийнята на роботу на посаду коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель ПАТ «Трест «Київміськбуд-2».
З посадової інструкції коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель 
(з якою ОСОБА_1 ознайомлена 8 грудня 2014 року) суди встановили, що комендант гуртожитку: 
- забезпечує вселення громадян, яким надано житлову площу в гуртожитку, за наявності у них повідомлень про поселення (пункт 2.1 інструкції);
- веде облік осіб, які проживають в гуртожитку (пункт 2.2); 
- здійснює контроль за дотриманням мешканцями порядку проживання в гуртожитках (пункт 2.15).
25 січня 2017 року наказом № 8 генерального директора 
ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням позивачем трудових обов`язків застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 3 жовтня 2017 року 
у справі № 760/3369/17-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду 
від 11 березня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу від 25 січня 2017 року № 8.
Суди встановили, що 21 березня 2017 року на підставі наказу генерального директора ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» від 17 березня 2017 року № 32 проведено службове розслідування стосовно встановлення обставин, викладених у службовій записці начальника відділу з обслуговування будівель ОСОБА_6 від 17 березня 2017 року та виявлених фактів проживання сторонніх осіб у гуртожитку 
на АДРЕСА_2 . За наслідками розслідування складено акт 
від 21 березня 2017 року.
У ході службового розслідування з`ясовано, що:
- 17 березня 2017 року генеральному директору ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» надійшла службова записка начальника відділу з обслуговування будівель 
ОСОБА_6 , якою повідомлено, що ним під час обходу гуртожитку 
на АДРЕСА_2 виявлена ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що у кімнату № НОМЕР_1 цього гуртожитку поселилась 
на початку лютого 2017 року, проживає у кімнаті разом зі своїм онуком ОСОБА_3 та має намір проживати до квітня 2017 року. Пояснила, що від коменданта гуртожитку ОСОБА_7 будь-яких заперечень щодо проживання ОСОБА_4 не надходило;
- згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_3 від 17 березня 2017 року він проживає у вказаному гуртожитку з серпня 2016 року на підставі договору найму (оренди) ліжко-місць від 13 серпня 2016 року № 05ф. На початку лютого 2017 року 
до нього в гості приїхала бабуся ОСОБА_4 і проживає до моменту надання пояснень. Через тиждень після її заселення охоронець повідомив про необхідність зателефонувати коменданту для оформлення її заселення. Комендант ОСОБА_1 повідомила про необхідність надання охороні копій його паспорта та паспорта ОСОБА_8 і такі дії коменданта він розцінив як її згоду на проживання у гуртожитку
ОСОБА_4 . Про необхідність укладення договору комендант гуртожитку не пояснила.
Провівши службове розслідування, комісія ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» дійшла висновку про порушення позивачем посадових обов`язків коменданта, що полягає у незабезпеченні належного контролю за вселенням громадян та належним обліком осіб, що проживають у гуртожитку, та неповідомленні керівництва ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» протягом тривалого часу про безпідставне проживання у гуртожитку особи. Комісія запропонувала притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
На підставі наказу від 1 березня 2017 року № 49-К ОСОБА_1 перебувала у відпустці з 6 до 20 березня 2017 року.
Наказом Генерального директора ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» від 21 березня 
2017 року № 56-К ОСОБА_1 - коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель - звільнено із займаної посади 21 березня 2017 року за пунктом 3 
частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою для видачі наказу вказано акт службового розслідування від 21 березня 2017 року № 1.
Апеляційний суд встановив, що 30 грудня 2015 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ТОВ «Фенікс 2011» уклали договір № 30/1215, а 1 лютого 2017 року - додаткову угоду до нього, за змістом яких ТОВ «Фенікс 2011» зобов`язалося надавати послуги з цілодобової охорони, в тому числі, гуртожитку на АДРЕСА_2 .
Пунктом 2.1 договору № 30/1215 ТОВ «Фенікс» зобов`язалося забезпечувати пропускний режим на об`єкт згідно з Положенням про гуртожитки ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» (далі - Положення).
Згідно з пунктом 2.7 Положення особі, яка вселяється, товариством видається перепустка.
Відвідувач гуртожитку повинен пред`явити черговому/охоронцю/коменданту документ, що посвідчує його особу, і реєструється в книзі відвідувачів 
(пункт 3.4.2 Положення).
Крім того, зі змісту Положення апеляційний суд встановив, що мешканцям гуртожитку забороняється, зокрема, проводити в гуртожиток сторонніх осіб (крім відвідувачів) (пункт 3.7.11) та залишати відвідувачів після 22 год без письмового дозволу на це коменданта гуртожитку (пункт 3.7.12).
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог і доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
За змістом частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.
Отже, для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним.
З цієї підстави працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, потрібно з`ясувати, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 
149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі 
пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність у сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, вчиненим без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним. При визначенні систематичності як ознаки порушення враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів.
Систематичним вважається таке невиконання обов`язків, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.
У справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю.
У постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 520/3689/16-ц (провадження № 61-17179св18) Верховний Суд зазначив, що «звільнення за систематичне невиконання трудових обов`язків передбачає здійснення працівником щонайменше двох дисциплінарних проступків, за наслідками вчинення яких виносяться наказ про оголошення догани та наказ про звільнення внаслідок систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку».
Суд апеляційної інстанції, оцінивши зміст трудових обов`язків позивача, обов`язки ТОВ «Фенікс 2011» (щодо забезпечення пропускного режиму в гуртожиток) та безпосередньо мешканця гуртожитку, дійшов правильного висновку про недоведеність роботодавцем факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку, тому обґрунтовано вважав відсутніми підстав для її звільнення відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2019 року 
у справі № 766/8638/16-ц (провадження № 61-28444св18), від 13 січня 2020 року 
у справі № 511/847/17 (провадження № 61-7824св19), від 12 лютого 2020 року 
у справі № 345/472/19 (провадження № 61-20020св19), від 7 травня 2020 року 
у справі № 333/1839/19 (провадження № 61-21641св19), відхиляються касаційним судом, оскільки суд апеляційної інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, вказав на недоведення роботодавцем факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку (порушення посадових обов`язків, покладених на неї посадовою інструкцією коменданта гуртожитку відділу з обслуговування будівель). Застосування апеляційним судом пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України узгоджується з висновками, викладеними у вказаних постановах Верховного Суду.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про вихід апеляційним судом за межі позовних вимог, оскільки поновлення на роботі в цій справі є наслідком визнання незаконним наказу від 21 березня 2017 року № 56-К, яким позивача звільнено без законної підстави.
Не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції і доводи касаційної скарги про неврахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) щодо застосування принципу співмірності у трудових відносинах при стягненні компенсаційних виплат, оскільки в апеляційному суді заявник не посилався на те, що ця справа розглядалася більше одного року у зв`язку зі зловживанням позивачем та його представниками процесуальними правами і доказів вини працівника у тривалому розгляді справи не надавав, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Доводи касаційної скарги про помилковість висновку апеляційного суду щодо відшкодування моральної шкоди не спростовують таких висновків суду апеляційної інстанції, належних аргументів про неправильне застосування цим судом норм права з посиланням на висновки Верховного Суду, які суд не врахував, заявник не навів.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішеня не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» 
залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська