ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/36394/24 Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Чаку Є.В., 
суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.
за участю секретаря Сови Є.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Підприємства об`єднання громадян «Центру реабілітації «Палітра» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Підприємства об`єднання громадян «Центру реабілітації «Палітра» звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09.07.2024 № 30085/13-01-07-06 (форма «В4»); від 09.07.2024 № 30090/13-01-07-06 (форма «ПС»).
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 05 травня 2025 року позов задовольнив.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не дослідив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не надано належної оцінки доказам що містяться в матеріалах справи. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що ПОГ«ЦР Палітра» до перевірки не надано належним чином оформлених первинних документів, які підтверджують транспортування (CMR), зберігання, інвентаризацію та облік товарно матеріальних цінностей (ТМЦ). Не надано також оборотно-сальдових відомостей по ключових бухгалтерських рахунках, що свідчить про відсутність контролю за рухом активів. У податковому обліку відображено значні суми імпорту товарів (понад 1,2 млрд грн), проте реальність таких операцій не підтверджена документально. Також виявлено розбіжності між даними ЄРПН, податкової звітності та бухгалтерським обліком, що ставить під сумнів достовірність поданих декларацій. Частина документів, які були надані у суді, не були подані під час перевірки, а отже не могли бути враховані при прийнятті податкових повідомлень-рішень. Дані податкової звітності позивача не узгоджуються з бухгалтерським обліком, зокрема у частині відображення залишків ТМЦ, списання сировини, витрат на покращення продукції. Відсутність детальних розрахунків допоміжних матеріалів та кількісних показників списаної продукції унеможливлює перевірку реальності виробничих процесів. Також не підтверджено сплату податкових зобов`язань, належне оформлення первинної документації, а частина документів взагалі не була надана під час перевірки. Позивач не забезпечив участі уповноважених осіб у виїзній перевірці, а також не подав документи, необхідні для її проведення, що за приписами ст. 44.6 ПКУ прирівнюється до їх відсутності. Після складання акту перевірки позивач відкликав заперечення, не скориставшись правом надати додаткові документи у строк, визначений ПКУ. Це підтверджує небажання забезпечити повноту перевірки та свідчить про відсутність належних документів на момент формування податкової звітності. ПОГ«ЦР Палітра» віднесено до категорії ризикових платників податків у зв`язку з наявністю типових ознак фіктивності: відсутність достатніх трудових та матеріальних ресурсів, взаємодія з контрагентами з сумнівною податковою історією, а також відсутність орендованих складських приміщень.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що судом першої інстанції повно та достовірно встановлено фактичні обставини справи, встановленим обставинам надано правильну правову оцінку, ухвалено у справі законне та обґрунтоване рішення, яке ґрунтується на нормах матеріального права та прийнято із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Підприємство об`єднання громадян «ЦР Палітра» зареєстроване як юридична особа та являється платником податку на додану вартість.
ПОГ «ЦР Палітра» отримано пільги з оподаткування відповідно до Розпорядження Київської ОДА № 189 від 05.04.2021 і розпочато діяльність з січня 2022 року.
До основних видів діяльності позивача входить: 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів (основний); 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами; 47.51 Роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах; 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах; 47.79 Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах;
Головним управлінням ДПС у Львівській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПОГ «ЦР Палітра» щодо дотримання вимог при декларуванні за лютий 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість у тому числі, яке визначене з урахуванням від`ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітніх періодах. 
Результати перевірки оформлені Актом від 10.06.2024 № 23992/13-01-07-06/34788358, у висновках якого зазначено про порушення позивачем п. 44.1, п. 44.3 ст. 44; п. 85.2 ст. 85, п. 198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.4 ст.200 ПК України, а саме завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за лютий 2024 року на суму 173 665 504 грн. та завищення від`ємного значення, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200.1.3 статті 200 1 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації (рядок 19 - рядок 19.1), яке зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість (р.20.1) Декларації за лютий 2024 на загальну суму 13 712 грн.
Зазначені в Акті перевірки порушення п. 44.1, п. 44.3 ст. 44; п. 85.2 ст. 85, п. 198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.4 ст.200 ПК України були встановлені на підставі висновків контролюючого органу про ненадання позивачем до перевірки міжнародних автомобільних накладних (далі-CMR), актів інвентаризації на кінець року, оборотно-сальдових відомостей по рахунках 20, 22, 231, 24, 26, 28, 301, 311, 361, 3771, 631, 632, 64, 651, 661, 6851, 701, 7091, 901, 91, 92, 64 та аналізів рахунків 201, 209, 26 за травень 2022, червень 2022, червень 2023 - лютий 2024 року.
На підставі висновків Акту перевірки Головним управлінням ДПС у Львівській області прийнято податкове повідомлення - рішення від 09 липня 2024 року № 30085/13-01-07-06 на підставі якого зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 173 679 216,00 грн. у податковій декларації за лютий 2024 року (реєстраційний номер 9101410512) та податкове повідомлення-рішення від 09 липня 2024 року № 30090/13-01-07-06 на суму 1020 грн., в якому містяться лише посилання на порушення норм п. 44.1, п. 44.3 ст. 44; п. 85.2 ст. 85, п. 198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.4 ст.200 ПК України, інших порушень не зазначено.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податкового кодексу України.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (далі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з підпунктом 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
За змістом пунктів 44.1., 44.3. статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 39-2 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності, та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).
Пунктом 185.1 статті 185 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
За змістом пункту 187.8 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно з пунктом пункт 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
За змістом пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.
Згідно з пунктом 201.12 статті 201 ПК України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.
Пунктом 206.1 статті 206 ПК України, визначено, що під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування. 
Аналіз наведених положень податкового законодавства свідчить, що з моменту подання платником податків митної декларації для митного оформлення ввезених на митну територію України товарів у останнього виникають відповідні податкові зобов`язання зі сплати податку на додану вартість. Після сплати цього податку до бюджету платник податків набуває право на віднесення таких сум до податкового кредиту відповідного періоду. Таке розуміння норм Податкового кодексу України відповідає характеру і змісту правового регулювання податку на додану вартість та суті його адміністрування, оскільки право на податковий кредит перебуває у прямій залежності саме від факту сплати відповідної суми податку на додану вартість до бюджету. При цьому митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, є належним документом, що посвідчує право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту за відповідний період, оскільки вона підтверджує фактичну сплату суми податку до відповідного бюджету.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі №380/5557/22, від 03 жовтня 2023 року у справі №640/16289/22, від 02 червня 2020 року у справі №820/2015/16, від 14 червня 2022 року у справі № 0870/4828/12.
Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивач сформував та подав до Головного управління ДПС у Львівській області податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період лютий 2024 року.
Перевіривши дотримання позивачем вимог податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість за лютий 2024 року, в податковій декларації з податку на додану вартість, контролюючий орган відмовив у бюджетному відшкодуванні на суму 173 665 504 грн. 
В Акті перевірки контролюючий орган зазначив, що позивачем до перевірки не надано CMR, актів інвентаризації на кінець року, оборотно-сальдових відомостей по рахунках 20, 22, 231, 24, 26, 28, 301, 311, 361, 3771, 631, 632, 64, 651, 661, 6851, 701, 7091, 901, 91, 92, 64 та аналізів рахунків 201, 209, 26 за травень 2022, червень 2022, червень 2023 - лютий 2024 року.
Колегія суддів перевіривши наявні у матеріалах справи документи встановила наступне.
В акті перевірки вказано, що основним чинником виникнення від`ємного значення з ПДВ є: застосування нульової ставки оподаткування по ПДВ згідно з п.197.6 ст.197 та пункту 8 підрозділу 2 «Особливості справляння податку на додану вартість» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України на підставі розпорядження Київської ОДА від 23.12.2021 року № 827 про надання дозволів на право користування пільгами з оподаткування підприємствам та організаціям громадських організацій осіб з інвалідністю та здійснення експортних операцій (одяг, що був у користуванні, для подальшого використання з текстильних матеріалів).
Згідно наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що у розпорядженні позивача були наявні:
- частини нежитлових приміщень за адресами: вул. Попудренка, 65, м. Київ (загальна площа 2037,8 кв.м., Бульвар театральний буд. 2, 2Б, м.Дніпро (загальна площа 1717 кв.м., проспект Григоренка Петра, 32Д, м. Київ (загальна площа 1700 кв.м.), проспект Леся Курбача, 19А, м. Київ (загальна площа 600 кв.м.);
- нежитлове приміщення за адресою: м. Полтава, вул. Бірюзова Маршала, 26/1, площа 2600,0 кв.м.;
- складське приміщення, площею 600 кв.м. за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Чубинське, вул. Садово-Дачна, 12-Б;
- нежитлове приміщення за адресою м.Львів, вул. Кармановича, буд. 9, каб № 2.
Наявність працівників з інвалідністю підтверджується штатними розписами, довідками до Акту огляду медико-соціальною експертною комісією та відповідачем не заперечувалось у Акті перевірки.
Згідно наявного у матеріалах справи штатного розпису у позивача для здійснення діяльності була наявна наступна кількість працівників: у січень (52 працівники), лютий (54 працівники), березень (7 працівників), квітень (7 працівників), травень (7 працівників), червень (7 працівників), липень (22 працівників), серпень (32 працівників), вересень (33 працівників), жовтень (33 працівників), листопад (33 працівників), грудень (32 працівники) 2022, січень (33 працівників), лютий (33 працівників), березень (42 працівників), квітень (42 працівників), травень (42 працівників), червень (3 працівників), липень (3 працівники), серпень (3 працівники), вересень (3 працівники), жовтень (3 працівники), листопад (3 працівники), грудень (3 працівники) 2023 року.
Щодо імпорних операцій згідно договорів комісії з комісіонером, колегія судів зазначає наступне.
З метою здійснення господарської діяльності позивачем було укладено Договори комісії з ТОВ «БАКОТА», ТОВ «ЛІНЕЙЧ», «МАНАВГАТ», ТОВ «НАЙДОРА»,ТОВ «СМІЧОВ», ТОВ «КОРНІВ», ТОВ «РІТАРІС» за умовами яких комісіонер зобов`язується за дорученням комітента здійснювати від свого імені та за рахунок комітента за обумовлено договором винагороду такі дії:
Згідно умов вказаних договорів комісіонер зобов`язується за дорученням комітента здійснювати від свого імені та за рахунок комітента за обумовлено договором винагороду такі дії:
- придбання у нерезидентів України вживаних одягу, взуття, речей. Асортимент, кількість, ціна та інші характеристики зазначеного товару визначаються у Додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною;
- укладати імпортні зовнішньоекономічні договори купівлі-продажу товару з нерезидентами України;
- збереження та транспортування товару відповідно до базису поставки за контрактом;
- укладати необхідні договори митного оформлення товару при отриманні та за необхідності може виконувати всі необхідні митні платежі.
Пунктом 1.2 Договору перебачено, що товар, який пройшов митне оформлення, передається комісіонером комітенту, та є власністю комітента.
Товар, що є предметом цього договору, передається комісіонером комітенту за актом приймання-передачі у місці зберігання відповідними паріями товару та/або частинами партії товару згідно Додатку, який складається на кошту партію товару окремо, за адресою, зазначеною у відповідному додатку (пункт 1.3 договору).
Згідно з пунктом 1.4 договору сторони погодили, що вантажоодержувачем товару буде безпосередньо сам комісіонер.
Пунктом 3.1 договору визначено, що імпортна ціна товару вказується в Додатках до цього договору , які є невід`ємною частиною.
У матеріалах справи наявні Додатки до договорів, в яких сторони погодили найменування, валюту, кількість та вартість товару. 
Судом встановлено, що вказаними Комісіонерами було поставлено позивачу як комітенту товар, що підтверджується Актами прийому-передачі наявними у матеріалах справи.
У звітах Комісіонера зазначено найменування продавця товару, реквізити митної декларації, за якою було ввезено товар, найменування, сума у валюті та у гривневому еквіваленті вартості товару, розмір комісійної винагороди.
У свою чергу позивачем було перераховано контрагентам кошти за надані комісійні послуги, що підтверджується банківськими виписками.
Судом встановлено, що Комісіонером імпортовано позивачу товар, без урахування ПДВ (ПДВ сплачено митним органам при розмитненні і з урахуванням митної вартості товарів), що підтверджується відповідними ВМД, наявними у матеріалах справи.
Всі ВМД надавалися відповідачу під час перевірки.
Придбаний позивачем товар в подальшому був реалізований іншим суб`єктам господарювання, що підтверджується численими договорами та видатковими накладними, копії яких долучені до матеріалів справи. Апелянт вказаного не заперечує.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що податковий кредит у спірних правовідносинах був сформований саме за рахунок податку на додану вартість, сплаченого при митному оформленні, а не за рахунок податку на додану вартість у складі вартості послуг, наданих комісіонерами.
В матеріалах справи містяться копії митних декларацій, акти приймання-передачі товарів у комісію, звіти комісіонерів та акти наданих послуг, які підтверджують виконання комісійних договорів у повному обсязі, передачу товару на склад комітента та сплату всіх необхідних митних платежів. 
Контролюючим органом не наведено доказів на спростування зазначених документів, а відомості про невідповідність оформлення ВМД вимогам законодавства в акті перевірки також відсутні.
З огляду на викладене відсутні підстави для сумнівів у дійсності господарських операцій із контрагентами, з огляду на наявність повного пакета первинних документів, оформлених відповідно до вимог законодавства, та фактичне переміщення товарів через митний кордон України.
Посилання апелянта на ненадання позивачем оригіналів (копій) міжнародних автомобільних накладних (CMR), товарно-транспортних накладних є необґрунтованим, оскільки саме митні декларації є належними документами, що посвідчують право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту за відповідний період (Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 320/10726/24).
При цьому колегія суддів звертає увагу, що про наявність у контролюючого органу переліку ВДМ наведено в Акті перевірки, таким чином, посилання відповідача на відсутність ВДМ під час перевірки спростовується Актом перевірки, який самостійно складений відповідачем. 
З акта перевірки вбачається, що відповідач не заперечує факт формування від`ємного значення саме за рахунок імпортних операцій.
Також слід зазначити, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
У свою чергу, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованих витрат та податкового кредиту первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з ПДВ, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний дохід на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.
У даному випадку факт здійснення господарських операцій позивача із його контрагентами підтверджується вищенаведеними первинними документами позивача та тими, які містяться в матеріалах справи, достовірність та правильність оформлення яких контролюючий орган не ставить під сумнів.
Таким чином суд першої інстанції, дослідивши первинні документи, якими позивач та його контрагенти супроводжували виконання договорів на надання вказаних послуг документально, дійшов обґрунтованих висновків що господарські операції є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності позивача.
Щодо доводів апелянта про ненадання документів до перевірки та посилання на правові позиції, викладені Верховним Судом у справах № 826/27811/15, № 420/13197/20, № 380/5557/22, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727, де в підпункті 12 пункту 3 розділу ІІІ Порядку визначено: Загальні положення акта (довідки) документальної планової перевірки (відповідні додатки до загальних положень) мають містити інформацію про складені акти про ненадання у визначений у запиті строк (відмови від надання) або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації, акти відмови платника податків, керівника платника податків або уповноваженої ним особи від підписання зазначених актів.
Акти, що засвідчують такі факти, складаються у довільній формі із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків, керівника або уповноваженої ним особи та переліку ненаданих документів, а також причин відмови в їх наданні.
Відповідно до п.1 розділу ІV Порядку, залежно від фінансово-господарської діяльності платника податків та результатів перевірки до інформативних додатків належать: акт про ненадання платником податків документів (їх копій), пояснень, довідок, інформації тощо, які необхідні для проведення перевірки у визначений у запиті строк (у разі його складання), акт відмови від надання або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації; акт, який засвідчує факт надання документів менше ніж за 3 дні до дня завершення перевірки.
Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що саме акт про ненадання платником податків документів (їх копій), акт відмови від надання або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації є тим, документом, що підтверджує ненадання документів до перевірки та є невід`ємною частиною акта перевірки. 
В даному випадку, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, жодного акта про ненадання платником податків документів (їх копій), пояснень, довідок, інформації тощо, які необхідні для проведення перевірки у визначений у запиті строк (у разі його складання), акт відмови від надання або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації не було складено та надано позивачу, а також не надано відповідачем до суду. 
В судовому засіданні апелянт вказав, що у ході аналізу матеріалів справи було встановлено, що ОСОБА_1 значиться як працівник Підприємства об`єднання громадян «Центр реабілітації «ПАЛІТРА» на посаді обліковця. Водночас, у матеріалах справи №320/36394/24, як і у документах, наявних у Головному управлінні ДПС у Львівській області, відсутній наказ про її прийняття на роботу.
Представник позивача пояснив, що між ПОГ «Центр реабілітації «Палітра» та ОСОБА_1 було укладено цивільно-правовий договір від 08.05.2023, відповідно до якого остання зобов`язалася надавати послуги комірника за визначеною адресою. 
Договір діяв у період з 08.05.2023 по 31.05.2023. Факт належного виконання зазначених зобов`язань підтверджується актом наданих послуг від 31.05.2023, підписаним сторонами без зауважень, що свідчить про фактичне виконання ОСОБА_1 відповідних функцій у спірний період.
Крім того, податковою звітністю, а саме уточнюючим додатком 4ДФ та уточнюючим податковим розрахунком, підтверджується, що у травні 2023 року ОСОБА_1 отримувала дохід від ПОГ «Центр реабілітації «Палітра» за надані послуги. 
Вказані доводи представника позивача та наявні в матеріалах справи докази спростовують доводи апелянта в цій частині.
Крім того колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про неможливість одночасного виконання ОСОБА_1 робіт на різних підприємствах, оскільки до матеріалів справи не надано доказів того, що зазначена особа фактично виконувала роботу в іншому регіоні України, а також не спростовано можливість виконання нею функцій дистанційно, враховуючи характер посади. 
Стосовно доводів відповідача про те, що у списках працівників з інвалідністю, долучених як до матеріалів справи №320/36394/24 (ПОГ «Центр реабілітації «Палітра»), так і до справи №280/364/25 (ПОГ «Інтертекстиль»), фігурують одні й ті самі фізичні особи, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , колегія суддів зазначає наступне.
В судовому засіданні представник позивача зазначив, що відповідні твердження відповідача ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці та не мають правового значення. Зі змісту штатних розписів, табелів обліку робочого часу, списків працюючих осіб за 2022-2023 роки не встановлено факту одночасної роботи зазначених осіб на двох підприємствах. Водночас чинне законодавство не містить жодних обмежень щодо працевлаштування особи на інше підприємство наступного дня після звільнення. Посилання відповідача на географічну віддаленість підприємств також не підтверджені жодними доказами неможливості виконання відповідних функцій, а отже не можуть слугувати підставою для висновків про фіктивність трудових відносин
Враховуючи поясення представника позивача, а також те, що відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів, колегія суддів визнає останні необгрунтованими та не приймає до уваги. 
Стосовно посилань апелянта на матеріали кримінального провадження, протоколи допитів свідків, колегія суддів зазначає, що відповідні матеріали не були предметом дослідження під час проведення податкової перевірки та не покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що свідчить про їх використання відповідачем вже на стадії судового розгляду з метою додаткового обґрунтування прийнятого рішення. 
Крім того відповідачем не надано належної оцінки таким свідченням у сукупності з іншими доказами, а саме первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, даними персоніфікованого обліку (форми 5-ОК, 7-ОК), відомостями про нарахування та сплату заробітної плати і податків, трудовими книжками працівників.
Як було зазначено вище навні у матеріалах справи докази підтверджують факт працевлаштування зазначених осіб у позивача, що, зокрема, підтверджується копіями трудових книжок та відомостями про нарахування доходу. 
Також сам по собі факт надання пояснень у межах кримінального провадження без відповідної правової оцінки суду у кримінальній справі не може бути належним доказом у даній адміністративній справі.
Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховним Судом у справах № 826/27811/15, № 420/13197/20, № 380/5557/22, колегія суддів відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на відмінних фактичних обставинах, а тому не підлягають застосуванню при вирішенні цього спору.
Дослідивши первинні документи, якими позивач та його контрагенти супроводжували виконання договорів на надання вказаних послуг документально, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що господарські операції є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності позивача.
При цьому судом першої інстанції вірно застосовано ч. 1 ст. 5 КАС України, згідно з якою адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Дану справу суд вирішує, як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов`язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.
У зв`язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірного податкового повідомлення - рішення становить втручання у мирне володіння майном суб`єкта господарювання, що порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Розглядаючи справу «Інтерспав» проти України про порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: «коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».
У рішенні від 22.01.2009 у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини, зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 01.06.2026.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких