ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.04.2026 Справа № 914/3273/25 

За позовом: Фермерського господарства «Рисовський», с. Зубра Львівського району Львівської області,
до відповідача: Солонківської сільської ради, с. Солонка Львівського району Львівської області
про стягнення моральної шкоди в розмірі 3 104 000,00 грн

Суддя Н.Є. Березяк
Секретар судового засідання І.К. Капітаначук 
За участю представників сторін:
від позивача: Рисовський І.Г. - представник 
від відповідача: Хом`як О.Г. - представник 
На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Фермерського господарства «Рисовський» до Солонківської сільської ради про стягнення моральної шкоди в розмірі 3 104 000,00 грн.
Ухвалою суду від 28.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.
Ухвалою суду від 12.03.2026 закрито підготовче провадження у справі № 914/2383/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.03.2026.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем рішення арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79, яким виділено позивачу 4 га землі під розширення землі фермерського господарства, позивачем здійснено нарахування моральної шкоди за період часу з 11.11.1993 по 01.10.2025. 
В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяву (вх. №30637/25 від 17.11.2025). В обґрунтування своїх заперечень посилається таке:
- Солонківська сільська рада, Львівського району, Львівської області вважає, що вона є неналежним відповідачем у даному спорі. Позивач намагається стягнути з відповідача моральну шкоду, яка була завдана внаслідок виконання рішення Арбітражного суду Львівської області по справі № 3/454 від 11.11.1993. Зі змісту позовної заяви не вбачається, яке відношення має відповідач до вказаного рішення арбітражного суду і чому позивач вважає, що відповідач зобов`язаний його виконувати. Солонківська сільська рада, Львівського району, Львівської області, як орган місцевого самоврядування, була утворена 13.07.2017 року, шляхом об`єднання Зубрянської, Поршнянської, Раковецької та Солонківської сільських рад Пустомитівського району. 12.06.2020 року вона була розширена шляхом долучення Вовківської та Жирівської сільських рад Пустомитівського району Львівської області.
Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області ніколи не була (і не могла бути) правонаступником Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Окрім того, згідно чинного законодавства право на відшкодування моральної шкоди є особистим, оскільки воно пов`язане з немайновими благами фізичної чи юридичної особи, а правовідносини щодо обов`язку відшкодування завданої шкоди нерозривно пов`язані з боржником і не допускають правонаступництва.
-Відповідач вважає, що позивачем не надано господарському суду доказів, які б підтверджували те, що у даному випадку дійсно має місце заподіяння шкоди діловій репутації підприємства, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди. Невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області по справі № 3/454 від 11.11.1993 за своєю суттю та змістом ніяким чином не вплинуло (та не могло вплинути) на заподіяння шкоди діловій репутації позивача, який не здійснює будь-якої господарського діяльності. Отже, моральна шкода, яка могла бути завданою юридичній особі, у даному випадку взагалі відсутня.
В судовому засіданні 01.05.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:
Як встановлено матеріалами справи, Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 (з урахуванням ухвали від 04.09.1996) у справі № 5/79 зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству «Рисовський» (далі - ФГ «Рисовський») 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».
На примусове виконання цього рішення Арбітражним судом Львівської області було видано наказ від 13.10.1994 № 5/79.
За заявою ОСОБА_1 №29979/04 Європейський суд з прав людини виніс рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», яким у зв`язку із невиконанням наказу Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994, визнав порушення статті 6 пункту 1, статті 13 Протоколу Першого статті 1 Європейської Конвенції про права людини, стягнув на користь заявника моральну шкоду у розмірі 8 000,00 євро.
Як зазначає позивач, враховуючи порушення права та тяжкість вимушених змін внаслідок бездіяльності у виконані рішення арбітражного суду №3/454 від 11.11.1993, надання іншим особам земельної ділянки та неможливість повернення її, що унеможливлює займатися фермерською виробничою діяльністю всупереч наданих державою гарантій, що привело до довготривалого порушення Європейської Конвенції про права людини і невиконання рішень Європейських Судів, приховування та відмова у надані інформації і тому, на думку позивача, можливим за справедливе присудити завдану моральну шкоду фермерському господарству за період з 11.11.1993 по 01.10.2025 в розмірі мінімальної зарплати за кожен місяць що становить 3 104 000 грн.
Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі, що не підлягають до задоволення.
При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 ЦК України).
Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Норми ст. 94 Цивільного кодексу України констатують, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.
Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів місцевого самоврядування та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та, зокрема, органів місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності такої шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою покладено на позивача.
Згідно з положеннями частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд в силу приписів частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.
Позивач у позовній заяві зазначає, що невиконанням судового рішення, відповідач, порушує гарантії прав підприємця. Відсутність поновленого права на землю продовжує завдавати позивачу моральної шкоди, внаслідок порушення відповідачем принципу «належного урядування». Також позивач ствердив, що відповідач продовжує вчиняти дії, спрямовані на зниження престижу та довіри до діяльності фермерського господарства та довіри до ділової репутації. Надмірна тривалість невиконання судового рішення, боротьба за свої права на отримання присудженої земельної ділянки виснажує, завдає душевних страждань, викликає почуття безперспективності втрачених зусиль і часу, зневіри в особистих немайнових правах одноосібного власника. Невиконання вимог законодавства спричиняють тортури та неспокій, які не дають віри в закон та справедливість, порушують звичайний життєвий уклад, знижують рівень самооцінки внаслідок нереалізованих задумів. Все це, на думку позивача, породжує нервозність, роздратованість і моральну пригніченість, приступи відчаю внаслідок невиконання наказу суду. Внаслідок перенесених переживань у засновника погіршився стан здоров`я, почастішали гіпертонічні кризи, неодноразово ставалися серцеві напади.
Згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Частиною 3 цієї статті встановлено, що учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець.
Згідно ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо Фермерського господарства «Рисовський» (ідентифікаційний код 19324981) вбачається, що воно зареєстровано, як юридична особа 12.03.1993.
Таким чином, з урахуванням наведеного, а також з огляду на положення ст. 94 ЦК України, слід розмежовувати у даній справі заподіяння моральної шкоди юридичній особі - ФГ «Рисовський» та фізичній особі - ОСОБА_1 . Як вбачається з позовної заяви позивач просить стягнути шкоду завдану юридичній особі – ФГ «Рисовський».
Однак, незважаючи на наведені позивачем у позовній заяві доводи, ним не представлено доказів суду, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивача, як юридичної особи, приниження його ділової репутації.
Позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними і допустимими доказами, яким чином неправомірні дії чи бездіяльність відповідача принизили ділову репутацію позивача, як юридичної особи, в чому саме полягало зниження оцінки підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює саме позивач, як учасник суспільних відносин та який зв`язок такого можливого зниження (зокрема з огляду на наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 06.02.2008 запису про перебування в стані припинення) пов`язаний із діями чи бездіяльністю відповідача.
Суд додатково вважає за необхідне зазначити, що передбачене законодавством відшкодування моральної шкоди не може бути засобом для безпідставного збагачення.
Зважаючи на наведене, позивачем не доведено усіх елементів правопорушення, зокрема самого факту заподіяння шкоди ФГ «Рисовський» як юридичній особі, не доведено розміру заподіяної шкоди, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, а тому в позові слід відмовити.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. У інших випадках необхідно відмовляти у задоволенні позову по суті. До такого висновку дійшов Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Окрім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, беручи до уваги відмову у задоволені позову, в силу приписів ч. 2 ст. 129 ГПК України, підстави для стягнення судового збору в дохід Державного бюджету відсутні.
З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:
1.В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено та підписано 05.05.2026.

Суддя Березяк Н.Є.